ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2026 року 
м. Київ

справа № 753/13206/23 
провадження № 61-8165св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:
позивачка - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 яка діє в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_3 ,
третя особа - Орган опіки та піклування Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Покутній Олександр Миколайович, на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 18 березня 2025 року у складі судді Цимбал І. К. та постанову Київського апеляційного суду від 03 червня 2025 року у складі колегії суддів: Желепи О. В., Поліщук Н. В., Соколової В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та заяви

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_3 , третя особа - Орган опіки та піклування Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання заповітів недійсними.
Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 30 серпня 2023 року відкрито провадження у справі за цим позовом.

У березні 2025 року представник ОСОБА_3 - адвокат Кукарека К. С. подала до суду заяву про забезпечення позову, в якій просила суд забезпечити позов, шляхом заборони всім суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, до набрання законної сили рішення у цій справі, здійснення будь-яких реєстраційних дій щодо нерухомого майна, яке складає спадкову масу покійного ОСОБА_4 , а саме: 1/2 квартири, за адресою: АДРЕСА_1 , площею 31.6 кв. м., номер у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (далі - ДРРП) 10449597; машиномісце № НОМЕР_1 в паркінгу, за адресою: АДРЕСА_2 , номер у ДРРП 31425400; машиномісце № НОМЕР_2 в паркінгу, за адресою: АДРЕСА_2 , номер у ДРРП 31425471; нежитлове приміщення НОМЕР_5, площею 99,00 кв., за адресою: АДРЕСА_2 , номер у ДРРП № 30904745; нежитлове приміщення НОМЕР_4, площею 173,80 кв. м., за адресою: АДРЕСА_2 , номер у ДРРП 33423948. 

Вказану заяву представник відповідача обґрунтував тим, що позивач намагається звернути до виконання рішення суду у справі № 753/11522/20 про поділ майна, шляхом внесення відповідних змін до Державного реєстру речових прав в частині реєстрації за позивачкою половини спадкової маси ОСОБА_4 . Рішення позивачкою подане на виконання державному реєстратору. Рішення не набрало законної сили і стосується майна, що наразі є предметом цього спору, апеляційне провадження відкрито за заявою ОСОБА_3 , як особи не залученої до розгляду справи. У свою чергу у касаційному провадженні розглядається скарга ОСОБА_2 . Таким чином, існує реальна загроза відчуження спадкової маси після смерті ОСОБА_4 і невжиття заходів забезпечення цього позову, може призвести до неможливості реалізації спадкових прав неповнолітнім відповідачем ОСОБА_3 ..

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції 

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 18 березня 2025 року заяву адвоката Кукареки К. С., яка дія в інтересах ОСОБА_3 , про забезпечення позову задоволено. Вжито заходів забезпечення позову шляхом заборони всім суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, до набрання законної сили рішенням у цій справі, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо нерухомого майна, яке складає спадкову масу майна покійного ОСОБА_4 , а саме: 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , площею 31,6 кв. м, номер у ДРРП 10449597; машиномісце № НОМЕР_1 в паркінгу, за адресою: АДРЕСА_2 , номер у ДРРП 31425400; машиномісце № НОМЕР_2 в паркінгу, за адресою: АДРЕСА_2 , номер у ДРРП 31425471; нежитлове приміщення НОМЕР_5, за адресою: АДРЕСА_2 , площею 99,00 кв. м, м. Київ, номер у ДРРП 30904745; нежитлове приміщення НОМЕР_4, за адресою: АДРЕСА_3 , площею 173,80 кв. м, номер у ДРРП 33423948.

Постановляючи цю ухвалу про задоволення заяви про забезпечення позову у цій справі, суд першої інстанції виходив із того, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до порушення спадкових прав відповідача на майно, яке ще не зареєстровано у встановленому порядку, після смерті спадкодавця ОСОБА_4 , тому необхідно забезпечити позов шляхом заборони всім суб`єктам державної реєстрації прав на вказане нерухоме майно та їх обтяжень, до набрання законної сили рішенням у цій справі, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо цього нерухомого майна.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 03 червня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв адвокат Покутній О. М., залишено без задоволення, а ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 18 березня 2025 року - без змін.

Залишаючи без змін ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції постановив оскаржуване судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги правильність висновків суду першої інстанції не спростовують.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 

У червні 2025 року  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Покутній О. М., через підсистему «Електронний суд» звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 18 березня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 червня 2025 року, в якій, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовити.

Як на підставу касаційного оскарження у цій справі заявниця посилається на положення частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) і вказує на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:

- не звернули увагу на те, що правом звернутися із заявою про забезпечення позову наділений лише позивач, а не відповідач;

- не врахували, що звернення відповідача із заявою про забезпечення позову є зловживанням процесуальними правами, яке спрямоване на унеможливлення виконання судового рішення в іншій цивільній справі № 753/11522/20 про поділ спільного майна подружжя;

- не звернули увагу на те, що машиномісце № НОМЕР_1 на АДРЕСА_2 є предметом спору у справі № 753/22057/23 за її позовом до ОСОБА_2 як правонаступника покійного ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, розгляд якої наразі перебуває в суді першої інстанції;

- безпідставно заборонили вчиняти реєстраційні дії стосовно згаданих об`єктів нерухомого майна в цілому, хоча спадкодавцю ОСОБА_4 належала лише його частка;

- не надалиналежну оцінку всім доводам і аргументам заявника, тощо.

Крім того, у касаційній скарзі заявниця вказала на те, що суд першої інстанції фактично вийшов за межі поданої адвокатом Кукарекою К. С. в інтересах ОСОБА_3 заяви про забезпечення позову, оскільки самостійно виправив невірно зазначену в заяві адресу предмета забезпечення, чим грубо порушив принцип диспозитивності цивільного судочинства.

У липні 2025 року  ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Кукарека К. С., через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду заяву, в якій зазначив про необґрунтованість та безпідставність доводів касаційної скарги  ОСОБА_1 , а також про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 30 червня 2025 року касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Покутній О. М., на ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 18 березня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 червня 2025 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д. 

Ухвалою Верховного Суду від 08 липня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Покутній О. М., на підставі частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Дарницького районного суду міста Києва виділені матеріали справи № 753/13206/23; надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву на касаційну скаргу. 

У серпні 2025 року виділені матеріали справи № 753/13206/23 надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. 

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 

За змістом частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Фактичні обставини справи 

Судами попередніх інстанцій встановлено, що у цій справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_3 , третя особа - Орган опіки та піклування Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, предметом спору є визнання недійсними заповітів від 08 лютого 2012 року та від 25 листопада 2020 року, що складені від імені ОСОБА_4 , якими ОСОБА_4 заповів усе належне йому майно ОСОБА_3 та ОСОБА_2 відповідно. 

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 зазначила, що вказані заповіти або підписані не ОСОБА_4 або підписані ним у стані, коли той не здатен був усвідомлювати свої дії та керувати ними. Також вказувала, що під час написання цих заповітів ОСОБА_1 та ОСОБА_4 проживали у фактичних шлюбних відносинах в одній квартирі і позивачці було невідомо про наявність інших відносин та дитини.

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_4 на праві приватної власності зареєстровано наступне нерухоме майно:

- квартира АДРЕСА_4 з 31 липня 2014 року;

- машиномісце № НОМЕР_3 в підземній автостоянці за адресою: АДРЕСА_5 , з 23 жовтня 2013 року.

- нежиле приміщення НОМЕР_4 загальною площею 173,8 кв. м, за адресою: АДРЕСА_3 , з 14 квітня 2011 року;

- нежиле приміщення НОМЕР_5, загальною площею 99,0 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 , з 08 липня 2010 року;

- машиномісце в автопаркінгу НОМЕР_1, за адресою: АДРЕСА_2 , з 07 вересня 2010 року;

- 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , з 07 червня 2011 року, іншим співвласником є ОСОБА_1 .

18 квітня 2025 року представник ОСОБА_3 - адвокат Кукарека К. С. подала до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 з клопотанням про продовження строку для подання зустрічного позову.

Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 19 червня 2025 року у цій справі № 753/13206/23 у задоволенні клопотання представника ОСОБА_3 - адвоката Кукареки К. С. про продовження строку для подання зустрічного позову відмовлено.

Правове обґрунтування

Відповідно до статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. 

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

У статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, а також заборона вичиняти певні дії.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони здійснювати певні дії.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих заявником на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про учасників справи, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Подібних висновків дійшла Велика Палати Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19).

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). 

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). 

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Постановляючи ухвалу про задоволення заяви адвоката Кукареки К. С. в інтересах ОСОБА_3 про забезпечення позову у цій справі, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та надавши їм належну оцінку, враховуючи характер майна щодо якого представник відповідача просить заборонити вчиняти реєстраційні дії, предмет спору та їх співмірність, правильно виходив із того, що невжиття заходів забезпечення позову може призвести до порушення спадкових прав відповідача на майно, яке ще не зареєстровано у встановленому порядку, після смерті спадкодавця ОСОБА_4 , тому необхідно забезпечити позов шляхом заборони всім суб`єктам державної реєстрації прав на вказане нерухоме майно та їх обтяжень, до набрання законної сили рішенням у цій справі, здійснювати будь-які реєстраційні дії щодо цього нерухомого майна. 

Посилання у касаційній скарзі на те, що правом звернутися із заявою про забезпечення позову наділений лише позивач, а не відповідач, є безпідставними, оскільки відповідно до частини першої статті 149 ЦПК України правом на звернення до суду з заявою про забезпечення позову наділені всі учасники справи, зокрема і відповідачі.

Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій безпідставно заборонили вчиняти реєстраційні дії стосовно згаданих об`єктів нерухомого майна в цілому, хоча спадкодавцю ОСОБА_4 належала лише його частка, Верховний Суд відхиляє, оскільки, як правильно встановлено апеляційним судом в у цій справі, у майні щодо якого заборонено вчиняти реєстраційні дії не виділені частки його співвласників в натурі, а тому обраний відповідачем вид забезпечення позову обґрунтовано застосовано судами щодо всього цього майна.

Аргументи касаційної скарги про те, що звернення відповідача із заявою про забезпечення позову є зловживанням процесуальними правами, яке спрямоване на унеможливлення виконання судового рішення в іншій цивільній справі № 753/11522/20 про поділ спільного майна подружжя, Верховний Суд також відхиляє, оскільки вони зводяться до припущень заявниці, які жодним чином не підтверджені.

Крім того, Верховний Суд звертає увагу заявниці на те, що заходи забезпечення позову є обмеженнями, які мають тимчасовий характер та вживаються лише на час розгляду справи судом. А відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру судових рішень, у цій справі № 753/13206/23 25 лютого 2026 року Дарницький районний суд міста Києва вже ухвалив рішення по суті спору, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_3 , третя особа - орган опіки та піклування Дарницької РДА в м. Києві, про визнання заповітів недійсними, залишив без задоволення. 

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки всім доводам і аргументам заявника, Верховний Суд відхиляє, оскільки як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції фактично вийшов за межі поданої адвокатом Кукарекою К. С. в інтересах ОСОБА_3 заяви про забезпечення позову, оскільки самостійно виправив неправильно зазначену в заяві адресу предмета забезпечення, чим грубо порушив принцип диспозитивності цивільного судочинства є безпідставними, оскільки в розумінні частини другої статті 410 ЦПК України не є підставою для скасування по суті правильного оскаржуваного судового рішення суду першої інстанції.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до переоцінки обставин справи і доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження судів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Ponomaryov v. Ukraine», заява № 3236/03; від 24 липня 2003 року у справі «Ryabykh v. Russian Federation», заява № 59498/00; від 21 вересня 2006 року у справі «Nelyubin v. Russia», заява № 14502/04). 

Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків судів першої інстанції та апеляційної інстанцій у цій справі щодо суті спору.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скаргапідлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Покутній Олександр Миколайович, залишити без задоволення. 

Ухвалу Дарницького районного суду міста Києва від 18 березня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 червня 2025 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Судді:	І. Ю. Гулейков    	
	Р. А. Лідовець    	
	Д. Д. Луспеник