24.02.26
22-ц/812/518/26
Провадження № 22-ц/812/518/26 Головуючий суду першої інстанції Гапоненко Н.О. 
Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
24 лютого 2026 року м. Миколаїв Справа № 469/1312/117
Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: 
головуючого – Царюк Л.М.,
суддів – Базовкіної Т.М., Коломієць В.В.,
при секретарі судового засідання – Коростієнко Н.С.,
за участі прокурора -Ібрагімової А.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв його представник – ОСОБА_2 , на ухвалу Березанського районного суду Миколаївської області від 23 грудня 2025 року, постановлену під головуванням судді Гапоненко Н.О., в залі судового засідання в с-щі Березанка, за позовом першого заступника прокурора Миколаївської області в інтересах держави в особі Коблівської сільської ради до Миколаївської районної державної адміністрації та ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування розпорядження, скасування запису про реєстрацію права власності та витребування земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В:
19 вересня 2017 року перший заступник прокурора Миколаївської області в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації звернувся до суду з позовом до Березанської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування розпорядження, скасування запису про реєстрацію права власності та витребування земельної ділянки.
Вимоги позову мотивовано тим, що розпорядженням Березанської районної державної адміністрації від 04 квітня 2016 року № 105 затверджено проєкт землеустрою та надано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0.06 га з кадастровим номером 4820983900:06:000:0384 на території Рибаківської сільської ради Березанського району Миколаївської області для індивідуального дачного будівництва.
Вказане розпорядження Березанської районної державної адміністрації прийняте з порушенням вимог законодавства, а саме містобудівної документації, будівельним нормам, державним стандартам і правилам, які забороняють або не передбачають індивідуальне будівництво у зоні рекреації, де розміщена спірна земельна ділянка, та у 3-кілометровій зоні Чорноморського узбережжя; режиму використання прибережної захисної смуги (пляжу) Чорного моря, землі якої не можуть передаватися у приватну власність, а передаються лише у користування та для спеціально визначених цілей; за відсутності погодження зі структурним підрозділом облдержадміністрації у сфері охорони навколишнього природного середовища та за фактичної відсутності позитивного висновку управління містобудування і архітектури Миколаївської обласної державної адміністрації про погодження проєкту відведення, оскільки наявним висновком про погодження проєкту відведення вказано на необхідність розроблення і затвердження детального плану території, чого зроблено не було.
Прокурор зазначав, що спірна земельна ділянка розташована за межами населеного пункту в межах території Рибаківської сільської ради, в межах прибережної захисної смуги Чорного моря та, згідно з проєктом планування та забудови Березанського району Миколаївської області, входить в зону рекреації, в якій дозволяється розміщення баз відпочинку, пансіонатів та будинків відпочинку, кемпінгів, піонертаборів, таборів труда та відпочинку, пляжів, пам`яток археології, заказників пам`яток культури; індивідуальне дачне будівництво на вказаній території забороняється, а тому відповідно до вимог частини 3 та частини 5 статті 122 ЗК України, розпорядником цих земель є Миколаївська обласна державна адміністрація.
Посилаючись на викладене, прокурор просив суд:
- визнати незаконним та скасувати розпорядження Березанської районної державної адміністрації від 04 квітня 2016 року №105;
- скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис від 18 серпня 2016 року за № 15995757 про реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку за ОСОБА_1 ;
- витребувати вказану земельну ділянку від ОСОБА_1 у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації.
Ухвалою Березанського районного суду Миколаївської області 23 червня 2021 року суд залучив Миколаївську районну державну адміністрацію до участі у справі як правонаступника відповідача Березанської районної державної адміністрації Миколаївської області.
Ухвалою Березанського районного суду Миколаївської області від 03 грудня 2024 року замінено первісного позивача у справі Миколаївську обласну державну адміністрацію на його правонаступника Коблівську сільську раду.
27 червня 2025 року прокурор надав до суду заяву про закриття провадження у справі у зв`язку з відмовою від позовних вимог про визнання незаконним та скасування розпорядження Березанської районної державної адміністрації від 04 квітня 2016 року № 105 та скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 18 серпня 2016 року запис № 15995757 про реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 4820983900:06:000:0384 за ОСОБА_1 на підставі пункту 4 частини 1 статті 255 ЦПК України.
Заяву обґрунтовував тим, що у зв`язку зі зміною законодавства та судової практики, з огляду на які вищезазначені позовні вимоги не є ефективним способом захисту порушених інтересів власника майна та розгляд їх не є необхідним, а тому вважав за необхідне закрити провадження у справі в частині вказаних вимог на підставі пункту 4 частини 1 статті 255 ЦПК України.
Крім того, в своїй заяві просив суд повернути Миколаївській обласній прокуратурі сплачений судовий збір у сумі 3 200,00 грн та залучити Миколаївську районну державну адміністрацію до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог, на стороні відповідача.
Ухвалою Березанського районного суду Миколаївської області від 23 грудня 2025 року заяву прокурора задоволено.
Закрито провадження у справі у частині вимог першого заступника прокурора Миколаївської області в інтересах держави в особі Коблівської сільської ради до Миколаївської районної державної адміністрації та ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування розпорядження, скасування запису про реєстрацію права власності.
Роз`яснено учасникам справи, що у зв`язку із закриттям провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.
Повернуто Миколаївській обласній прокуратурі судовий збір у сумі 1 600 грн.
Змінено процесуальний статус Миколаївської районної державної адміністрації з відповідача на третю особу, яка не заявляє самостійних вимог, на стороні відповідача.
Не погодившись з ухвалою суду в частині закриття провадження у справі, ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв його представник – ОСОБА_2 , подав апеляційну скаргу, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив її скасувати в оскаржуваній частині та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. 
Апеляційна скарга мотивована тим, щосформовані у 2017 році першим заступником прокурора Миколаївської області первісні позовні вимоги є нерозривними та взаємозалежними, а тому закриття провадження щодо їх основної частини повинно мати наслідком закриття провадження і щодо тієї частини вимог, що залишилися, тобто вимоги щодо витребування спірної земельної ділянки від ОСОБА_1 у власність держави в особі Коблівської сільської ради (як правонаступника Миколаївської обласної державної адміністрації). 
Клопотання прокурора щодо закриття провадження щодо частини вимог є нелогічним та суперечить основним засадам судочинства, адже якщо виходити з викладеної в оскаржуваній ухвалі логіки суду, то позовна вимога, що залишилася, не може існувати самостійно, і в такому разі провадження по ній повинно бути теж закритим судом. 
Відмовившись від частини позовних вимог, які могли б вважатися належним способом захисту, прокурор унеможливив подальший розгляд даної справи, адже вимога про витребування земельної ділянки у ОСОБА_1 без скасування розпорядчого документа, на підставі якого відповідачем було набуте право власності на спірну земельну ділянку, є неналежним способом захисту.
Суд, не врахувавши право відповідача на розподіл судових витрат щодо вимог, провадження по яких закрито судом оскаржуваною ухвалою, що свідчить про дискримінаційне ставлення суду до фізичної особи перед державою. 
Для звернення до суду з даним клопотанням прокурор не мав жодних належних правових підстав. Прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, що прямо передбачені Законом України «Про прокуратуру», до якого відсилає Конституція України.
Прокурором не долучено до вказаного клопотання будь-яких письмових доказів з метою його належного обґрунтування, зокрема не надано будь-якого листування між Коблівською сільською радою та прокуратурою, яке б свідчило про необхідність представництва прокурором інтересів даного органу місцевого самоврядування в суді, а також взагалі не надано доказів обізнаності Коблівської сільської ради із поданим до суду клопотанням про відмову від частини позовних вимог. 
Крім того, за наявною інформацією судом не з`ясовувалася правова позиція Коблівської сільської ради щодо можливого задоволення такого клопотання в розрізі даної справи взагалі.
Прокурор надав відзив на апеляційну скаргу.
В своєму відзиві прокурор зазначав, що ухвала суду першої інстанції щодо закриття провадження у справі в частині позовних вимог про визнання незаконним і скасування розпорядження Березанської районної державної адміністрації від 04 квітня 2016 року № 105 щодо відведення ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,06 га з кадастровим номером 4820983900:06:000:0384 та скасування запису про реєстрацію права власності на неї постановлена з дотриманням вимог частини 3 статті 13, пункту 1 частини 2 статті 49, пункту 4 частини 1 статті 255 ЦПК України й не перешкоджає подальшому розгляду позовної вимоги про витребування цієї земельної ділянки.
Під час пред`явлення позову прокурором на виконання вимог статті 45 ЦПК України та статті 23 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції станом на 18 вересня 2017 року) обґрунтовано порушення інтересів держави в спірних правовідносинах, зазначено орган, який уповноважений здійснювати функції у спірних правовідносинах, та наведено доводи на підтвердження нездійснення ним захисту порушених інтересів. 
З урахуванням статті 55 ЦПК України, обґрунтування прокурором підстав для представництва інтересів держави в особі Коблівської сільської ради (правонаступника Миколаївської обласної державної адміністрації) не вимагається.
Прокурор просив суд відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу суду першої інстанції в оскаржуваній частині залишити без змін.
На день розгляду справи відзиву на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надходило.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції відповідає.
Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи (пункт 8 частини 2 статті 129 Конституції України).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
У частинах 1, 2 статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
У частині 1 статті 11 ЦПК України передбачено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/1.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина 1 статті 12 ЦПК України).
Згідно з положенням частини 3 статті 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Відповідно до частин 1, 2 статті 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.
Право позивача відмовитися від позову на будь-якій стадії судового процесу також передбачено пунктом 1 частини 2 статті 49 ЦПК України.
Позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнання позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі (частини 1_3 статті 206 ЦПК України).
Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє (частина 5 статті 206 ЦПК України).
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.
У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається (частина 2 статті 256 ЦПК України).
Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право визнати нечинним судове рішення суду першої інстанції повністю або частково у передбачених цим Кодексом випадках і закрити провадження у справі у відповідній частині.
Отже, відмова від позову - це одностороннє вільне волевиявлення позивача, спрямоване на відмову від судового захисту своєї вимоги і на закриття порушеного позивачем процесу. Відмова позивача від позову - це вияв принципу диспозитивності, тому ця дія здійснюється під контролем суду (див. постанову Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 180/2161/19).
Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про прокуратуру" прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.
Абзацом першим частини 3 статті 23 Закону України "Про прокуратуру" визначений вичерпний перелік підстав для здійснення прокуратурою представництва інтересів держави в суді.
Так, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
У справі, що переглядається, прокурор звернувся з позовом в інтересах держави в особі Коблівської сільської ради.
Отже, прокурор, повноваження якого випливають із загального статусу прокурора як представника інтересів держави у цивільному процесі, має право відмовитися від частини позовних вимог (змінити предмет або підстави позову, зменшити розмір вимог) на будь-якій стадії, якщо це відповідає інтересам держави. Відмова оформлюється письмовою заявою, яку суд приймає, якщо вона не суперечить закону. 
При цьому, прокурор має самостійну позицію щодо позовних вимог, а тому відмова від частини вимог не потребує згоди компетентного органу, проте прокурор повинен обґрунтувати, чому така відмова не порушує державні інтереси.
У справі, що переглядається, встановлено, що 27 червня 2022 року прокурор подав до суду першої інстанції заяву про закриття провадження у справі в частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування розпорядження, скасування запису про реєстрацію права власності з огляду на сталу судову практику щодо ефективного способу захисту порушення інтересів власника майна, зазначені позовні вимоги не є ефективними. Прокурор зазначав, що розуміє наслідки та усвідомлює значення своїх процесуальних дій у вигляді відмови від зазначених позовних вимог.
Відповідно до протоколу судового засідання представник відповідача ОСОБА_1 – адвокат Афадєєв В.В. не заперечував проти заявленого клопотання прокурора (т. 2 а.с. 201).
Суд першої інстанції перевіривши можливість впливу закриття провадження на правове становище інших осіб, які можуть зазнати порушення прав, свобод та законних інтересів у результаті закриття провадження у цивільній справі справі на підставі прийнятої судом заяви про відмову від позову, дійшов правильного висновку про можливість прийняти відмову прокурора від зазначених позовних вимог, оскільки така відмова не порушує прав та інтересів інших осіб, їх обов`язків у цих правовідносинах, а також здійснена в межах процесуальних прав прокурора як учасника цивільного процесу. Наслідком прийняття такої відмови є закриття провадження у справі в частині прийнятої судом відмови від заявлених позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги про те, що закриття провадження щодо основної частини позовних вимог повинно мати наслідком закриття провадження і щодо тієї частини вимог, що залишилися, тобто вимоги щодо витребування спірної земельної ділянки від ОСОБА_1 у власність держави в особі Коблівської сільської ради відхиляються судом апеляційної інстанції, оскільки правову оцінку позовним вимогам, що підтримуються прокурором та підлягають подальшому судовому розгляду, зокрема, й на предмет належності обраного прокурором способу захисту, надасть суд першої інстанції при вирішення справи по суті спору. 
При цьому, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що представник відповідача ОСОБА_1 не заперечував проти заявленого прокурором клопотання.
Аргументи скарги щодо не врахування судом першої інстанції права відповідача на розподіл судових витрат щодо вимог, провадження по яким закрито судом оскаржуваною ухвалою, що свідчить про дискримінаційне ставлення суду до фізичної особи перед державою не заслуговують на увагу з огляду на наступне. 
У статті 142 ЦПК України передбачено порядок розподілу витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду.
Частинами 3, 5 та 6 статті 142 ЦПК України визначено, що у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.
У разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
У випадках, встановлених частинами 3-5 цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу.
Отже дійсно, у разі закриття провадження відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
Однак, як вбачається із протоколу судового засідання від 23 грудня 2025 року таких вимог відповідач ОСОБА_1 в цьому судовому засіданні не заявляв, а тому вони і не могли бути предметом вирішення в оскарженій ухвалі від 23 грудня 2025 року.
Твердження скаржника в апеляційній скарзі щодо відсутності повноважень прокурора для звернення до суду з даним клопотанням прокурор з огляду на те, що прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, що прямо передбачені Законом України «Про прокуратуру», до якого відсилає Конституція України, не заслуговують на увагу, оскільки повноваження прокурора на звернення до суду із вказаним позовом перевіряються судом першої інстанції при відкритті провадження у справі, а також їм надається оцінка при вирішення по суті заявлених вимог. У випадку заяви про відмову від частини позовних вимог прокурор діє як учасник судового процесу з відповідними наданими його процесуальними правами особи, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, що визначено статтями 56, 57 ЦПК України.
Щодо доводів апеляційної скарги про не долучення прокурором до вказаного клопотання будь-яких письмових доказів, зокрема, щодо обізнаності Коблівської сільської ради із поданим до суду клопотанням про відмову від частини позовних вимог та судом не з`ясована позиція Коблівської сільської ради щодо можливого задоволення такого клопотання прокурора, то слід зазначити таке. Клопотання прокурора про відмову від частини позовних вимог та закриття провадження у справі в цій частині подане через систему «Електронний суд» та прокурором додано до клопотання квитанцію про надсилання його Коблівській сільський раді, а тому остання була ознайомлення з зазначеним клопотанням. Щодо повідомлення про дату, час та розгляд зазначеного клопотання Коблівська сільська рада була повідомлена судом першої інстанції через електронний кабінет в підсистемі «Електронний суд», що за вимогами ЦПК України є належним повідомленням сторони. Висловлення своєї правової позиції щодо заявленого клопотання та необхідність явки представника Коблівської сільської ради в судове засідання є процесуальним правом сторони в цивільному процесі, яка розпоряджається своїми процесуальними правами на свій розсуд. За такого зазначені доводи скаржника є безпідставними.
Отже, доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.
Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо відсутні підстави для його скасування.
Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.
Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Березанського районного суду Миколаївської області від 23 грудня 2025 року залишити без змін.
Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, то розподіл судових витрат не проводиться.
Керуючись статтями 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв його представник – ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Ухвалу Березанського районного суду Миколаївської області від 23 грудня 2025 року залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Л.М. Царюк
Судді: Т.М. Базовкіна
В.В. Коломієць
Повне судове рішення складено 24 лютого 2026 року .