КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 367/11292/24 Головуючий у суді І інстанції Мерзлий Л.В.
Провадження № 22-ц/824/3136/2026 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 лютого 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Журби С.О., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 03 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Архітектурно-будівельна компанія «Квартал», про стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2024 року ОСОБА_2  звернувся до суду з вказаним вище позовом, в якому просив стягнути з фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_1  на його користь грошові кошти у загальному розмірі 182 316,18 грн, з яких: 145 950,00 грн - сума основного боргу; 9 383,05 грн - 3 % річних; 26 983,13 грн - інфляційні втрати.
Позовні вимоги обґрунтував тим, що 23 лютого 2021 року між ним та ФОП ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діяв представник за довіреністю - ОСОБА_3 , було укладено договір № РС 10/2-83, відповідно до умов якого відповідачка як виконавець взяла на себе зобов`язання виконати роботи в квартирі № 83 , під`їзд АДРЕСА_2 , а він як замовник зобов`язався оплатити виконавцю роботи відповідно до умов договору, вартість яких становить 145 950,00 грн та сплачується у розмірі 100 % в момент підписання цього договору.
Вказана сума була сплачена замовником на користь виконавця в рахунок оплати загально-будівельних робіт по внутрішньому оздобленню на об`єкті нерухомості, про що сторони підписали акт приймання-передачі грошових коштів від 23 лютого 2021 року.
У пункті 1.3 договору сторони погодили, що гарантом виконання робіт виступає товариство з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ) «Архітектурно-будівельна компанія «Квартал», що було зумовлено укладанням між ТОВ «Архітектурно-будівельна компанія «Квартал», від імені та в інтересах якого діяв представник за довіреністю - ОСОБА_3, та позивачем договору купівлі-продажу майнових прав № РС 10/2-83 від 23 лютого 2021 року, відповідно до якого продавець зобов`язався продати, а покупець купити майнові права на об`єкт нерухомості, у якому власне і мали проводитись будівельні та оздоблювальні роботи відповідачкою.
07 лютого 2022 року між ТОВ «Архітектурно-будівельна компанія «Квартал» та ОСОБА_2 було укладено угоду про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав № РС 10/2-83 від 23 лютого 2021 року, у зв`язку з чим відпала потреба в проведенні ремонтних та оздоблювальних робіт, які зобов`язалась провести ФОП ОСОБА_1 
13 грудня 2022 року позивач звернувся до відповідачки із заявою про розірвання договору № РС 10/2-83 від 23 лютого 2021 року та повернення сплачених грошових коштів за ним.
07 лютого 2022 року між сторонами укладено угоду про розірвання договору № РС 10/2-83 від 23 лютого 2021 року, відповідно до умов якої на підставі поданої замовником заяви від 13 грудня 2021 року вони дійшли взаємної згоди, що дія договору № РС 10/2-83 від 23 лютого 2021 року припиняється, а сплачені замовником грошові кошти виконавцю у розмірі 145 950,00 грн підлягають поверненню у період від трьох до шести календарних місяців, починаючи з 01 березня 2022 року шляхом підписання акту приймання-передачі грошових коштів.
Згідно із пунктом 2 угоди у випадку відмови замовника від передбачених договором робіт у зв`язку із розірванням договору купівлі-продажу майнових прав № РС 10/2-83 від 23 лютого 2021 року, виконавець повертає замовнику вартість оплачених робіт з дня звернення замовника та на підставі пункту 1 даної угоди.
З огляду на викладене, позивач вважав, що у відповідачки виник обов`язок повернути йому грошові кошти в сумі 145 950,00 грн, виконання якого до 02 вересня 2022 року вона прострочила, а тому має нести відповідальність у вигляді сплатийому 3 % річних у розмірі 9 383,05 грн та інфляційних втрат у розмірі 26 983,13 грн за період з 02 вересня 2022 року по 23 жовтня 2024 року.
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 03 вересня 2025 року позов задоволено.
Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 145 950,00 грн, 3 % річних в сумі 9 383,05 грн, інфляційні втрати в сумі 26 983,13 грн, а всього стягнуто 182 316,18 грн.
Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму судового збору у розмірі 1823,16 грн.
Додатковим рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 15 жовтня 2025 року заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Камільовського В.В. про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.
Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, пов`язані з наданням правової допомоги, у розмірі 15 000,00 грн.
Не погоджуючись з основним рішенням суду, ФОП ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, посилається на те, що правовідносини сторін випливають саме із договору № РС 10/2-83 від 23 лютого 2021 року, у пункті 4.1.3 якого сторони погодили, що у випадку відмови замовника від передбачених даним договором робіт у зв`язку з розірванням договору купівлі-продажу майнових прав № PC 10/2-83 від 23 лютого 2021 року виконавець повертає замовнику вартість оплачених робіт з вирахуванням на свою користь неустойки у розмірі 10 % від суми повернення.
Зважаючи на той факт, ініціатором розірваний договору був саме замовник ОСОБА_2 , то у суду були відсутні правові підстави для стягнення 100 % сплачених грошових коштів у розмірі 145 950,00 грн.
Також суд не врахував, що в період дії воєнного стану, який введений Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та діє на сьогодні, вимоги позивача в частині стягнення 3 % річних, які визначені статтею 625 ЦК України, не підлягають задоволенню за період обрахунку з 24 лютого 2022 року по день вирішення спору по суті, оскільки такі штрафні санкції не нараховуються в силу імперативної вказівки закону, а саме пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
Окрім того, оскаржуване рішення не містить жодних розрахунків по стягнутих інфляційних втратах, судом лише зазначено загальну суму без наведення жодного показника, із якого суд виходив при визначенні загального розміру.Щодо нарахування інфляційних втрат за період з 01 січня по 31 грудня 2023 року зауважує, що відповідно до абзацу 18 пункту 3 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» зупинено на 2023рік дію Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», що виключає будь-яке нарахування.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2  в особі представника - адвоката Камільовського В.В. просить апеляційну скаргу відповідачки залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, а також стягнути з ФОП ОСОБА_1 на його користь 6 000,00 грн витрат на оплату професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції.
Зазначає, що відповідачкою не взято до уваги той факт, що зобов`язання повернути отримані від замовника грошові кошти виникло в неї на підставі угоди від 07 лютого 2022 року про розірвання договору № РС 10/2-83 від 23 лютого 2021 року, яка не містила положень про вирахування неустойки у розмірі 10 % суми повернення.
Згідно пункту 5 вказаної угоди з моменту її підписання зобов`язання сторін, що виникли із договору № РС10/2-83 від 23 лютого 2021 року, припиняються і сторони не вважають себе пов`язаними будь-якими правами та обов`язками, що виникли із договору.
Таким чином, підписанням угоди сторони погодили повернення відповідачкою усієї суми отриманих від позивача грошових коштів, що було вірно встановлено судом першої інстанції та прийнято обґрунтоване рішення про стягнення 100 % отриманої виконавцем суми грошових коштів.
Щодо тверджень відповідачки про неможливість нарахування 3 % річних та інфляційних втрат у період воєнного стану, то, на думку позивача, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив такий довід з огляду на те, що спірні правовідносини виникли з інших підстав, не пов`язаних з наданням кредиту чи позики, а тому вона не звільняється від передбаченої статтею 625 ЦК України відповідальності.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідачки - адвокат Литвинов О.Р. підтримав аргументи апеляційної скарги, просив її задовольнити.
Сторона позивача в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, представник позивача - адвокат Камільовський В.В.надіслав заяву про розгляд справи без його участі, тому колегія суддів дійшла висновку, що неявка останнього відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника відповідачки в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволенняз таких підстав.
Суд першої інстанції встановив, що 23 лютого 2021 року між ФОП ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діяв представник за довіреністю - ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 був укладений договір № РС 10/2-83.
Згідно із пунктом 1.1 цього договору виконавець зобов`язується виконати роботи в квартирі АДРЕСА_3 , а замовник зобов`язується оплатити виконавцю виконані роботи відповідно до умов даного договору.
Відповідно до пункту 2.1 договору вартість робіт становить 145 950,00 грн. Замовник сплачує виконавцю 100 % вартості робіт в момент підписання даного договору (пункт 2.2 договору).
У пункті 1.3 договору сторони погодили, що гарантом виконання робіт, передбачених даним договором, виступає ТОВ «Архітектурно-будівельна компанія «Квартал» відповідно до договору про співпрацю від 10 грудня 2018 року № 10/12-3.
Позивач сплатив на користь відповідачки грошові кошти у розмірі 145 950,00 грн, про що між сторонами підписано акт приймання-передачі грошових коштів від 23 лютого 2021 року, відповідно до якого згідно пункту 2.1 договору № РС 10/2-83 замовник передав, а виконавець прийняв грошові кошти у розмірі 145 950,00 грн в рахунок оплати загально-будівельних робіт по внутрішньому оздобленню на об`єкті нерухомості, що знаходиться за будівельною (проектною) адресою: АДРЕСА_4 , під`їзд № 2 , об`єкт нерухомості (квартира) № 83 .
23 лютого 2021 року між ТОВ «Архітектурно-будівельна компанія «Квартал», від імені та в інтересах якої діяв представник за довіреністю - ОСОБА_3, та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу майнових прав № РС 10/2-83, за умовами якого продавець зобов`язався продати, а покупець купити майнові права на об`єкт нерухомості: номер об`єкта нерухомості 83, кількість кімнат 1, загальна площа 36,58 кв. м, поверх 7, під`їзд 2, загальна площа та номер об`єкта нерухомості є проектною.
07 лютого 2022 року між ТОВ «Архітектурно-будівельна компанія «Квартал» та ОСОБА_2 укладено угоду про розірвання договору купівлі-продажу майнових прав № РС 10/2-83 від 23 лютого 2021 року.
Також, 07 лютого 2022 року між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підписано угоду про розірвання договору № РС 10/2-83 від 23 лютого 2021 року, відповідно до умов якої на підставі поданої замовником заяви від 13 грудня 2021 року сторони дійшли взаємної згоди, що дія договору № РС 10/2-83 від 23 лютого 2021 року припиняється, а сплачені замовником грошові кошти виконавцю у розмірі 145 950,00 грн в рахунок оплати загально будівельних робіт по внутрішньому оздобленню на об`єкті нерухомості підлягають поверненню замовнику у період від трьох до шести календарних місяців, починаючи з 01 березня 2022 року шляхом підписання акту приймання-передачі грошових коштів.
Відповідно до пункту 2 угоди у випадку відмови замовника від передбачених даним договором робіт у зв`язку із розірванням договору купівлі-продажу майнових прав № РС 10/2-83 від 23 лютого 2021 року, виконавець повертає замовнику вартість оплачених робіт з дня звернення замовника та на підставі пункту 1 даної угоди.
Ця угода є невід`ємною частиною договору № РС 10/2-83 від 23 лютого 2021 року (пункт 6 угоди).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що виходячи зі змісту пункту 1 укладеної між сторонами угоди, за яким гроші мають бути повернуті у період від трьох до шести місяців, починаючи з 01 березня 2022 року, відповідачка з 02 вересня 2022 року вважається такою, що прострочила виконання свого зобов`язання з повернення коштів позивачу.
Таким чином, суд вважав, що у відповідачки виник обов`язок повернути позивачу грошові кошти у розмірі 145 950,00 грн, а також нараховані за період з 02 вересня 2022 року по 23 жовтня 2024 року 3 % річних у розмірі 9 383,05 грн та інфляційні втрати у розмірі 26 983,13 грн за прострочення грошового зобов`язання.
Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).
Цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України). Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і не договірних зобов`язань.
Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку;(3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).
Відповідно до частини першої статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 651 ЦК України).
Згідно із частиною третьою статті 651 ЦК України у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.
Відповідно до частин першої - третьої, четвертої статті 653 ЦК України у разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо.
У разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. 
У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюються або припиняються з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. 
Зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту (стаття 654 ЦК України).
За змістом цих норм, у разі зміни договору за домовленістю сторін зобов`язання змінюються (виникають нові) у такому ж порядку, як і при укладенні договору, тобто з моменту, коли про таку зміну було досягнуто домовленості, а у випадку, якщо договір чи закон обумовлюють виникнення зобов`язань за договором, настанням відповідної події, вчиненням сторонами відповідних дій, державною реєстрацією договору чи державною реєстрацією речового права за договором тощо, то й зміна (виникнення нових) зобов`язань за зміненим договором відбувається з моменту настання такої події, вчинення дій, реєстрації договору чи права тощо.
У постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 541/2246/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 638, 651, 653, 654 ЦК України та вказано, що зміна договору за згодою сторін є правочином, спрямованим на зміну цивільних прав та обов`язків. Зміна договору призводить до зміни зобов`язання в певній частині. У разі зміни договору за взаємною згодою сторін зобов`язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору.
До близьких за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 31 травня 2021 року у справі № 917/265/18.
Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, 07 лютого 2022 року між ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено угоду про розірвання договору № РС 10/2-83 від 23 лютого 2021 року, відповідно до якої сторони дійшли взаємної згоди, що дія договору № РС 10/2-83 від 23 лютого 2021 року припиняється, а сплачені замовником грошові кошти виконавцю у розмірі 145 950,00 грн в рахунок оплати загально будівельних робіт по внутрішньому оздобленню на об`єкті нерухомості підлягають поверненню замовнику у період від трьох до шести календарних місяців, починаючи з 01 березня 2022 року шляхом підписання акту приймання-передачі грошових коштів.
Пунктом 2 угоди визначено, що у випадку відмови замовника від передбачених даним договором робіт у зв`язку із розірванням договору купівлі-продажу майнових прав № РС 10/2-83 від 23 лютого 2021 року, виконавець повертає замовнику вартість оплачених робіт з дня звернення замовника та на підставі пункту 1 даної угоди.
Згідно із пунктом 3 угоди сторони підтвердили, що з моменту підписання даної угоди ними досягнуто згоди щодо проведення розрахунків.
Крім того, сторони підтвердили, що будь-які претензії за договором № РС 10/2-83 від 23 лютого 2021 року відсутні (пункт 4 угоди).
Отже, суд першої інстанції правильно встановив, що починаючи з 02 вересня 2022 року у відповідачки виник обов`язок повернути позивачу сплачені грошові кошти в сумі 145 950,00 грн на підставі договору № РС 10/2-83 від 23 лютого 2021 року, за яким зобов`язання сторін припинилися внаслідок укладення угоди від 07 лютого 2022 року про розірвання цього договору.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що у даному випадку правовідносини сторін випливають саме із договору № РС 10/2-83 від 23 лютого 2021 року, у пункті 4.1.3 якого передбачено вирахування на користь виконавця неустойки у розмірі 10 % від суми повернення вартості оплачених робіт у випадку відмови замовника від послуг у зв`язку з розірванням договору купівлі-продажу майнових прав, безпідставні.
07 лютого 2022 року сторони уклали додаткову угоду, яка є правочином, що вніс зміни до вже існуючого договору та в якій визначили, що з моменту підписання даної угоди зобов`язання сторін, що виникли з договору № РС 10/2-83 від 23 лютого 2021 року, припиняються і сторони не вважають себе пов`язаними будь-якими правами та обов`язками, що виникли із вказаного договору (пункт 5 угоди).
За таких обставин суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про наявність підстав для стягнення з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачених грошових коштів у розмірі 145 950,00 грн, повернення яких у визначений сторонами строк було обумовлено в угоді від 07 лютого 2022 року про розірвання договору про надання послуг.
Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості.
Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.
Подібний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц та від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц.
Встановивши факт прострочення відповідачкою виконання її грошового зобов`язання у розмірі 145 950,00 грн, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується і апеляційний суд, про необхідність стягнення з неї на користь позивача 3 % річних та інфляційних втрат відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.
Із проведеного представником позивача у позовній заяві розрахунку вбачається, що до стягнення, виходячи із суми простроченого грошового зобов`язання (145 950,00 грн) за заявлений період з 02 вересня 2022 року по 23 жовтня 2024 року (кількість прострочених днів - 783), з відповідача підлягають 3 % річних у розмірі 9 383,05 грн та інфляційні втрати у розмірі 26 983,13 грн.
Суд першої інстанції провів власний розрахунок, який співпадає із наведеним представником позивача розрахунком інфляційних втрат та 3 % річних та який у свою чергу не викликає сумнівів в його правильності і обґрунтованості, тому доводи апеляційної скарги в цій частині є голослівними.
Твердження ФОП ОСОБА_1 про неправомірне нарахування позивачем 3 % річних та інфляційних втрат під час дії в України правового режиму воєнного стану також не заслуговують на увагу.
Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).
Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року в справі № 320/8618/15-ц).
Згідно із Законом № 2120-IX від 15 березня 2022 року розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 18 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)».
Верховний Суд вже робив висновки щодо застосування пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що:
на договір про надання поворотної фінансової допомоги (позики) розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (див. постанову Верховного Суду від 06 вересня 2023 року в справі № 910/8349/22);
на кредитний договір розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (див. постанову Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 706/68/23).
Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється:
(1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування;
(2) в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит;
(3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2 статті 625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
У постанові від 07 квітня 2025 року в справі № 751/2085/24 Верховний Суд виснував, що до спірних правовідносин, які не пов`язані із наданням позики чи кредиту, вимоги пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України застосуванню не підлягають.
У справі, яка переглядається, інфляційні втрати та 3 % річних нараховані відповідачці у зв`язку із невиконанням грошових зобов`язань, що випливають із угодипро розірвання договору про надання послуг, а отже на спірні правовідносини не розповсюджує дію пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України.
Інші доводи апеляційної скарги ґрунтуються на власному розумінні відповідачкою спірних правовідносин та положень законодавства, вони не спростовують правильність висновків суду першої інстанції у цій справі і не дають підстав вважати, що місцевим судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.
Суд апеляційної інстанції враховує, що, як неодноразово відзначав ЄСПЛ, рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91).
Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).
У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції по суті спору визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги відповідачки.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Ірпінського міського суду Київської області від 03 вересня 2025 року у даній справі - без змін.
У такому разі розподіл судових витрат відповідачки, понесених в судах першої та апеляційної інстанції, не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.
Натомість представник Музика Є.С. у відзиві на апеляційну скаргу просив стягнути з ФОП ОСОБА_1  витрати на професійну правничу допомогу, понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, у розмірі 6 000,00 грн.
Згідно положень частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).
У питанні зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу варто враховувати висновки Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у справі № 922/445/19, де серед іншого наголошено, що: зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт; суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Згідно із частиною другою статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу. Ці висновки узгоджуються й з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 та постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18.
Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (див. висновок, який викладено у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2018 року у справі № 826/856/18).
Вказана судова практика щодо питання стягнення витрат на професійну правничу допомогу є сталою.
Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову (правничу) допомогу, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.
На підтвердження понесення відповідних витрат на професійну правничу допомогу під час перегляду справи в суді апеляційної інстанції представник позивача долучив до матеріалів справи зокрема: договір про надання правової допомоги № 155-2703/24 від 26 березня 2024 року; додаток № 3 від 29 жовтня 2025 року до вказаного договору; акт приймання-передачі правової допомоги (послуг) № 06-155-2703/24 від 06 листопада 2025 року; звіт про кількість годин надання правової допомоги та супутніх витрат, який додатком № 1 до зазначеного акту; рахунок на оплату № 158 від 05 листопада 2025 року; платіжну інструкцію № 843234274 від 06 листопада 2025 року.
Відзив на апеляційну скаргу з доданими до нього документами було надіслано представником позивача - адвокатом Камільовський В.В. цінним листом з описом вкладення на адресу ФОП ОСОБА_1 , яка зазначена нею в апеляційній скарзі, однак заперечення щодо заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу до суду апеляційної інстанції від відповідачки не надійшли.
Виходячи з обставин справи, які склалися у даному випадку і категорії спору, надавши оцінку доказам щодо фактично понесених  ОСОБА_2  витрат на правову допомогу адвоката Камільовського В.В., врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи та виконаних адвокатом обсягом наданих послуг і виконаних робіт, складності справи та її значення для сторін, критерії реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також відсутність заперечень ФОП ОСОБА_1 щодо заявленого розміру витрат на правничу допомогу та доводів щодо їх неспівмірності, колегія суддів дійшла висновку, що документально підтвердженні судові витрати позивача у вигляді витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, в сумі 6 000,00 грн слід покласти на відповідачку, оскільки її апеляційна скарга залишається без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.
Розмір такого стягнення судових витрат є пропорційним, розумним та справедливим, а також відповідає завданню цивільного судочинства, проголошеному у статті 2 ЦПК України.
З огляду на положення частини третьої статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 03 вересня 2025 року залишити без змін.
Стягнути із фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 6 000,00 грн (шість тисяч гривень) витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: С.О. Журба

Д.О. Таргоній