П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 квітня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 559/3553/25
Провадження № 22-ц/4815/408/26

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Гордійчук С.О.,
суддів: Боймиструка С.В., Шимківа С.С.
секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.,

учасники справи:
позивач: ОСОБА_1  
відповідач:  ОСОБА_2 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору – служба у справах дітей Вербської сільської ради, служба у справах дітей Привільненської сільської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 06 листопада 2025 року, ухвалене в складі судді Томіліна О.М., повний текст якого складено 06.11.2025 року, у справі № 559/3553/25

в с т а н о в и в :
У серпні 2025 року  ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору – служба у справах дітей Вербської сільської ради, служба у справах дітей Привільненської сільської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визначення місця проживання дітей,
Позовна заява мотивована тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбу з 10.07.2012 року, від якого мають троє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 20.07.2017 р., шлюб між сторонами розірвано. Дітей залишено проживати з матір`ю, а 12.06.2024 між сторонами укладено договір щодо здійснення батьківських обов`язків визначення умов утримання дітей. На даний час діти проживають з батьком без реєстрації, оскільки відповідачка не працює, веде аморальний спосіб життя, має незадовільні житлові умови. 
Вважає, що проживання дітей з батьком відповідатиме їх найкращим інтересам та надасть можливість забезпечити їх навчання, розвиток, медичне обслуговування, право на безпечне життя та щасливе дитинство. 
Враховуючи вищевикладене, позивач просив суд визначити місце проживання дітей м з ним, як їх батьком. 
Рішенням  Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 06 листопада 2025 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору – служба у справах дітей Вербської сільської ради, служба у справах дітей Привільненської сільської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 про визначення місця проживання дітей відмовлено. 
Не погодившись із рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати та постановити нове про задоволення позову у повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд ухвалюючи рішення у справі не звернув увагу на те, що та обставина, що відповідач не заперечує щодо проживання дітей з позивачем, як батьком, не свідчить про відсутність спору. Вважає,що відповідач не довів, що між сторонами відсутній спір, оскільки остання в судовому засіданні заперечувала про задоволення позовних вимог. Крім того, наявне не скасоване судове рішення про місце проживання дітей із матір`ю та договір про визначення місця проживання дітей із матір`ю, що свідчить про наявність спору. Вважає, що існування рішення суду про визначення місця проживання дітей з матір`ю створює несправедливі обов`язки продовжувати сплачувати аліменти на користь відповідача в той час як діти проживають із батьком.
Також суд не врахував думку дітей щодо їх бажання проживати із батьком. Вказує, що відмова в задоволенні позову порушує право позивача та його дітей на визначення їх місця проживання.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
02.02.2026 року ОСОБА_2 подала заяву, якою підтримала доводи апеляційної скарги та не заперечує про визначення місця проживання дітей з батьком.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду вказаним вимогам відповідає.
Встановлено, що сторони з 10.07.2012 року по 20.07.2017 року перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають троє малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 20.07.2017 р., шлюб між сторонами розірвано. Дітей залишено проживати з матір`ю.
12.06.2024 між сторонами укладено договір щодо здійснення батьківських прав та визначення умов утримання дітей, у якому визначено розподіл батьківських обов`язків та виховання дітей.
Згідно довідки про реєстрацію за місцем проживання №167 від 21.07.2025 року діти проживають разом з батьком ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 без реєстрації.
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 навчаються у Стовпецькому ліцеї Вербської сільської ради, що підтверджено відповідними довідками. 
За висновком органу опіки та піклування Вербської сільської ради від 22.09.2025 вважається доцільним визначити місце проживання дітей разом з батьком. 
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.
Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини (частина друга статті 160 СК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, ЄСПЛ зазначав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).
У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року, заява № 31111/04, вказано, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.
Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.
Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.
При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.
Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
За змістом частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див. постанови Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21, від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21).
При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19).
У відповідності до положень частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Убачається, що батьки, які проживають окремо, за взаємною згодою, після рішення суду про розірвання шлюбу та залишення дітей із матір`ю, визначили (змінили) місце проживання дітей з батьком за його зареєстрованим місцем проживання, що не потребує втручання з боку органу опіки та піклування, а також будь-якого судового захисту прав позивача.
Мати не заявляє про необхідність зміни місця проживання малолітніх дітей та не вчиняє будь-яких дій спрямованих на зміну такого місця проживання.
Крім того, після звернення батька дітей до суду з позовом про визначення місця їх проживання, будь-яких належних доказів, які б свідчили про бажання і волю матері щодо повернення дітей за визначеним судом місцем проживання дітей з нею, матеріали справи не містять.
В той же час, суд акцентує увагу на тому, що зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дітей має передувати спір між батьками щодо місця їх проживання і той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом, має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір. Ці обставини підлягають перевірці судом.
За змістом положень, зокрема, ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 8, 18, 161 СК України, ст.ст. 2, 4, 19, 184 ЦПК України кожна особа, право якої порушене, оспорене чи не визнане, вправі захищати його судовим порядком шляхом пред`явлення позову до відповідальної за порушення права особи, судом вирішується саме спір між батьком і матір`ю щодо місця проживання малолітньої дитини (дітей), коли батько та мати, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина (діти).
З огляду на встановлені обставини, суд дійшов правильного висновку, про відмову у позові зважаючи на відсутність правових підстав для втручання держави у визначення місця проживання дітей у конкретній сімейній ситуації та недоведеність порушення (невизнання або оспорювання) прав і законних інтересів позивача та/або малолітніх дітей, як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення оскаржених судових рішень.
Вказане загалом узгоджується із висновками Верховного Суду у постановах від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23, від 10 грудня 2024 року у справі №299/8679/23, від 15 січня 2025 року у справі № 755/15383/23.
Відтак, правових підстав для вирішення питання про визначення місця проживання дітей із батьком на час розгляду справи немає, оскільки діти фактично проживають з батьком і його право не оспорюється відповідачем.
Відмова в позові у розглядуваній справі не позбавляє позивача права звернення до суду із вимогами про визначення місця проживання дітей у разі, якщо в подальшому батьки не дійдуть згоди щодо місця їх проживання, а із досягненням чотирнадцятирічного віку діти вправі самостійно обрати собі місце проживання будь з ким із батьків.
Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене відповідно до ч.13ст.141ЦПК України відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 06 листопада 2025 року залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
Повний текст постанови складений 09.04.2026 року.

Головуючий суддя: Гордійчук С.О.

Судді : Боймиструк С.В.

Шимків С.С.