УХВАЛА

24 квітня 2026 року
м. Київ

справа № 756/7622/23
провадження № 61-5160ск26
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 
на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 травня 2025 року, додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 червня 2026 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 лютого 2026 року
у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Явір-Житлобуд-2» про визнання недійсним договору про надання послуг,
встановив:
У червні 2023 ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом 
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Явір-Житлобуд-2» (далі - ТОВ «Явір-Житлобуд-2»), у якому просив визнати недійсним Договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком від 01 жовтня 2021 року, укладений між співвласниками багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_1 та ТОВ «Явір-Житлобуд-2».
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 29 травня 
2025 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Додатковим рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 24 червня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Явір-Житлобуд-2» понесені витрати на правничу допомогу в розмірі 16 000, 00 грн.
Постановою Київського апеляційного суду від 11 лютого 2026 року рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 травня 
2025 року та додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 червня 2025 року залишені без змін.
27 березня 2026 року заявник ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 травня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 лютого 2026 рокуу вказаній справі.
Ухвалою Верховного Суду від 14 квітня 2026 року відмовлено 
у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 травня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 лютого 2026 року.
17 квітня 2026 року заявник ОСОБА_1 подав через підсистему «Електронний суд» до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 травня 2025 року, додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 червня 2025 року 
та постанову Київського апеляційного суду від 11 лютого 2026 року у вказаній справі.
У відкритті касаційного провадження в частині оскарження заявником рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 травня 2025 року 
та постанови Київського апеляційного суду від 11 лютого 2026 року необхідно відмовити з таких підстав.
Пунктом 3 частини другої статті 394 ЦПК України передбачено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо є постанова про залишення касаційної скарги цієї особи без задоволення або ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення.
Ураховуючи те, що вже є ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою цієї особи на ці самі судові рішення, відсутні правові підстави для повторного розгляду поданої  ОСОБА_1  касаційної скарги.
У відкритті касаційного провадження в частині оскарження заявником додаткового рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 червня 2025 року необхідно відмовити з наступних підстав.
Ухвалою Верховного Суду від 14 квітня 2026 року Верховний Суд визнав вказану справу малозначною з огляду на предмет позову, характер правовідносин 
та складність справи.
Таким чином, касаційна скарга заявника подана на додаткове рішення 
в малозначній справі № 756/7622/23.
Тлумачення положень статті 270 ЦПК України дає змогу виснувати, що додаткове судове рішення є похідним від первісного судового акта, його невід`ємною складовою, ухвалюється в тому самому складі та порядку, що й первісне судове рішення. Додаткове судове рішення - засіб усунення неповноти судового рішення, внаслідок якої, зокрема, залишилося невирішеним питання про судові витрати, складовою частиною яких є компенсація стороні витрат правничої допомоги.
Оскільки Верховний Суд ухвалою від 14 квітня 2026 року відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення 
по суті на підставі пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України, 
у зв`язку з тим, що касаційна скарга подана на судові рішення в малозначній справі, тому не підлягає касаційному оскарженню і додаткове рішення 
у вказаній справі.
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, 
яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Заявник у касаційній скарзі посилається на підпункт «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України та зазначає про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, бо порушує питання дійсності договору без рішення співвласників.
Верховний Суд у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, виходить з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, вагомістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.
Проте заявником не наведено жодних доводів стосовно того, в чому саме полягає фундаментальне значення цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовано не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду 
на які мала б надати нового, уніфікованого розуміннята застосування права 
як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб'єктів правовідносин.
Також заявник стверджує, що справа має для нього виняткове значення (підпункт «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України) та становить значний суспільний інтерес, оскільки оскаржувані судові рішення покладають 
на нього значні фінансові зобов`язання, впливають на користування житлом, 
а подібні правовідносини стосуються невизначеного кола осіб.
Оцінка судом «винятковості» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, 
що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу, має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі.
Заявник не навів переконливих доводів та не надав відповідних доказів, які б свідчили про те, що справа має для нього виняткове значення. Більш того, Верховний Суд зауважує, що незгода заявника з рішенням суду апеляційної інстанції не свідчить про винятковість справи для нього, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для заявника внаслідок прийняття такого судового рішення.
Поряд з цим вжите законодавцем словосполучення «значний суспільний інтерес» необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об'єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси широкого кола фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов'язані із збереженням, примноженням, захистом існуючих цінностей, девальвація та/або втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. Наявність значного суспільного інтересу може мати місце й тоді, коли предмет спору зачіпає питання загальнодержавного значення, як от визначення і зміни конституційного ладу в Україні, виборчого процесу (референдуму), обороноздатності держави, її суверенітету, найвищих соціальних цінностей, визначених Конституцією України, тощо.
Проте касаційна скарга не містить належного обґрунтування, яке б свідчило про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи і вказувало б на те, що предмет спору у цій справі стосується питань, які мають виняткове значення для суспільства.
Також колегія суддів вважає безпідставним посилання заявника на те, що суд касаційної інстанції помилково відніс справу до категорії малозначних (підпункт «г» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України), оскільки, як вбачається з предмету позову та характеру правовідносин, вказана справа не стосується вимог майнового характеру, та не представляє складності у зв`язку зі сталістю законодавства та судової практики в подібних правовідносинах.
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Оскільки оскаржуване заявником судове рішення ухвалено у малозначній справі, і воно не підлягає касаційному оскарженню, тому у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
Верховним Судом взято до уваги, що під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини третьої 
статті 389, пунктом 1 та пунктом 3 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ухвалив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 29 травня 2025 року, додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 24 червня 2025 року 
та постанову Київського апеляційного суду від 11 лютого 2026 року 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Явір-Житлобуд-2» про визнання недійсним договору про надання послуг.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявнику.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: М. Ю. Тітов
А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко