КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
03680 м. Київ , вул. Солом`янська, 2-а 

Номер апеляційного провадження: 22-ц/824/8861/2025 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2025 року м. Київ
Справа № 752/16916/22

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді-доповідача Ящук Т.І., 
суддів Кирилюк Г.М., Рейнарт І.М. 
за участю секретаря судового засідання Слив`юк С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Геос-УКБ», яка подана представником Олексієнко Тетяною Володимирівною, на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 лютого 2025 року, ухвалене у складі судді Плахотнюк К.Г.,
у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Геос-УКБ» про стягнення грошових коштів,

встановив:

В листопаді 2022 року позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до відповідача ТОВ «Геос-УКБ», в якому просив стягнути з відповідача на його користь 262 955,81 грн, з яких 242 624 грн - основна сума боргу, 16 881,90 грн - інфляційні втрати, 3 449,91 грн - три відсотки річних.
В обґрунтування позову зазначив, що 23 лютого 2018 року між ним та ТОВ «Геос-УКБ» було укладено договір купівлі-продажу майнових прав №5НП/ПН, згідно з яким продавець (відповідач) продає, а покупець (позивач) купує майнові права на нежитлове приміщення у багатоповерховому житловому комплексі загальною площею 67,4 кв.м вартістю 7 333 120 грн.
26 липня 2021 року житловому комплексу з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземним паркінгом присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_1 .
19 травня 2022 року виготовлено технічний паспорт на групу нежитлових приміщень №122 за вказаною адресою, згідно з яким загальна площа приміщення складає 64,5 кв.м.
11 серпня 2022 року відповідач видав позивачу довідку за вищевказаним договором, відповідно до якої вартість майнових прав на нежитлове приміщення сплачено позивачем у розмірі 7 072 580 грн, що відповідає 100% (64,50 кв.м.) вартості майнових прав.
18 серпня 2022 року сторони підписали Акт прийому-передачі майнових прав, згідно з яким покупець ОСОБА_1 прийняв майнові права на нежитлове приміщення №5, номер по БТІ 122 поверх -1, загальною площею 64,5 кв.м і вартістю 7 072 580 грн. та зареєстрував за собою право власності.
Позивач стверджував, що різниця між загальною площею нежитлового приміщення за договором і актом складає 2,9 кв.м. або 260 540 грн. У той же час, ним як покупцем за договором №5НП/ПН, було сплачено 99% вартості майнових прав, тобто 7 260 224 грн (66,73 кв.м.).
У зв`язку з тим, що ОСОБА_1 на виконання пункту 3 договору було оплачено 99% вартості майнових прав на приміщення площею 67,4 кв.м, а ТОВ «Геос-УКБ» було передано покупцю нежитлове приміщення, фактичною площею на 2,9 кв.м. меншою від проектної, у ТОВ виник обов`язок повернути позивачу оплату, яка складає 242 624 грн. (2,23*108 800 грн) як різницю між оплаченою площею та фактично збудованою площею нежитлового приміщення.
Крім того, позивач просив стягнути з відповідача на його користь три проценти річних від простроченої суми у розмірі 3 449,91 грн та інфляційних втрат, які складають 16 881,90 грн за період з 20 травня 2022 року до 08 листопада 2022 року на підставі статті 625 ЦК України.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 10 лютого 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ТОВ «Геос-УКБ» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 242 624 грн переплати за договором купівлі-продажу майнових прав №5НП/ПН від 23 лютого 2018 року, інфляційні втрати в розмірі 10 790,70 грн, три відсотки річних у розмірі 1 655, 16 грн, а разом - 255 069,86 грн.
Стягнуто з ТОВ «Геос-УКБ» на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 15 500 грн, що складаються з витрат по сплату судового збору в розмірі 2 550 грн та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 13 000 грн.

Не погоджуючись з рішенням, представник відповідача ТОВ «Геос-УКБ» - Олексієнко Т. В. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що відповідно до пункту 1.4. договору купівлі-продажу майнових прав № 5НП/ПН відповідач зобов`язаний був передати позивачу майнові права на нежитлове приміщення, а позивач - прийняти їх в порядку та на умовах, передбачених цим договором. Передача та приймання майнових прав повинна була здійснюватися сторонами за актом приймання-передачі майнових прав після отримання відповідачем сертифікату відповідності закінченого будівництвом об`єкта капітального будівництва та проведення кінцевих розрахунків між сторонами за фактично збудовану площу. Майнові права на нежитлове приміщення, за вказаним пунктом договору, позивач набуває після підписання сторонами договору акту приймання-передачі майнових прав.
18 серпня 2022 року відповідач підписав з позивачем акт приймання-передачі майнових прав на нежитлове приміщення, складеного до договору купівлі-продажу майнових прав №5НП/ПН від 23 лютого 2018 року.
Звертає увагу, що пунктом 4 зазначеного акту сторони узгодили, що позивач засвідчив відповідність нежитлового приміщення характеристикам і вимогам, що були визначені в пункті 2 акту приймання-передачі та умовами договору купівлі-продажу майнових прав. Водночас, згідно з пунктом 5 акту, позивач підтвердив, що він не мав будь-яких претензій до відповідача стосовно площі, планування, якості та обладнання нежитлового приміщення і його розміщення, в тому числі внутрішніх мереж та комунікацій. 
В пункті 6 акту сторони підтвердили, що з моменту його складання договір купівлі-продажу майнових прав виконаний сторонами належним чином і в повному обсязі.
Вказує, що акт приймання-передачі був підписаний позивачем власноручно, без зауважень та, відповідно, він підтвердив відсутність претензій до відповідача, а 20 серпня 2022 року - зареєстрував право власності на нежитлове приміщення.
Стверджує, що відповідно до пункту 3.3. договору купівлі-продажу майнових прав №5НП/ПН від 23 лютого 2018 року позивач сплачував відповідачу вартість майнових прав за встановленим графіком. Всі платежі з дати підписання договору і до останнього розрахунку, встановленого графіком оплат, наявні у позивача. Під час провадження в суді першої інстанції відповідач надав довідку від 11 серпня 2022 року, відповідно до якої він підтвердив оплату позивачем 100% позивачем майнових прав, натомість позивачем не було надано суду першої інстанції жодних доказів здійснення позивачем оплат на користь відповідача.
Щодо посилань позивача на набуття відповідачем коштів без належної правової підстави, то вважає зазначені доводи необґрунтованими, оскільки сторони уклали договір купівлі-продажу майнових прав №5НП/ПН від 23 лютого 2018 року, який є чинним, виконаним сторонами у повному обсязі, що підтверджується підписанням акту приймання-передачі майнових прав та набуттям позивачем у приватну власність новоствореного нежитлового приміщення.
Стосовно нарахування трьох відсотків річних та інфляційних втрат, то вважає, що підстави для їхнього нарахування не було з огляду на власноручне підписання відсутності претензій з боку позивача до відповідача.
Що стосується нарахування інфляційних витрат, то відповідач зазначає, що пунктом 3.3. договору купівлі-продажу майнових прав №5НП/ПН від 23 лютого 2018 року передбачалось, що у випадку встановлення ПАТ «Украсиббанк» курсу купівлі гривні до іноземної валюти (долар США) у співвідношенні більше, ніж 2 750 гривень за 100 доларів США, розмір кожного платежу визначається за формулою: СР=СРі х (К1/К2), де СР - платіж за частину загальної площі, який підлягає оплаті протягом періоду, за який позивач здійснює оплату, вказану в національній валюті гривні, СРі - розмір чергового платежу, який вказаний у відповідному графіку платежів, К1 - базовий поточний курс, при цьому, якщо на дату розрахунку базовий поточний курс нижчий, ніж базовий фіксований курс, то для розрахунку використовується базовий фіксований курс, К2 - базовий фіксований курс.
Посилаючись на постанову Верховного Суду від 22 червня 2022 року у справі №752/10525/16-ц, вказує, що індексація відбувається лише у разі знецінення грошової одиниці України - гривні, тоді як іноземна валюта не підлягає індексації.
Щодо відшкодування на користь позивача судових витрат, то зазначає, що позивачем не було долучено до матеріалів справи доказів їх понесення. Крім цього, ця категорія справ не відноситься до надто складних. Також звертає увагу, що судом було призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, тож витрати позивача на професійну правничу допомогу є мінімальними.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін, мотивуючи свої заперечення тим, що доводи відповідача про те, що сторони договору зафіксували в акті приймання-передачі майнових прав відсутність претензій з боку позивача до відповідача, є необґрунтованими, оскільки в зазначеному акті мова йде про претензії стосовно площі, планування, якості та обладнання нежитлового приміщення і його розміщення, в тому числі внутрішніх мереж та комунікацій. Натомість, акт не містить згадки про відсутність у позивача претензій щодо повернення грошових коштів шляхом фіксування такої претензії в акті прийому-передачі майнових прав; умови договору також не містять домовленості про те, що претензії з цього приводу фіксуються в акті прийому-передачі. 
Зауважує, що позивач побажав скористатися своїм правом на судовий захист, оскільки умови договору купівлі-продажу передбачають право на звернення до суду, якщо питання стосовно його виконання або розірвання неможливо вирішити шляхом переговорів сторін.
Щодо розміру сплачених позивачем на користь відповідача коштів за договором купівлі-продажу майнових прав №5НП/ПН від 23 лютого 2018 року, то зазначає, що ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2023 року з Акціонерного товариства «Універсал Банк» витребувано належним чином завірену копію банківської виписки ТОВ «Геос-УКБ» за період з 23 лютого 2018 року по 20 грудня 2019 року, в частині, що стосується банківського переказу позивачем на користь відповідача коштів. Після надходження виписки до суду, судом першої інстанції було встановлено, що за період з 23 лютого 2018 року по 20 грудня 2019 року позивач перерахував відповідачу кошти в загальному розмірі 7 354 376,26 грн за договором купівлі-продажу майнових прав №5НП/ПН від 23 лютого 2018 року, тож різниця між вартістю придбаного позивачем нежитлового приміщення (7 072 580 грн) та фактично сплаченою позивачем сумою коштів (7 354 376,26 грн) становить 281 796,26 грн, таким чином висновки місцевого суду відповідають фактичним обставинам справи.
Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги в частині неправомірного, на думку відповідача, нарахування інфляційних втрат, то позивач зазначає, що за пунктом 3.1. договору купівлі-продажу майнових прав його ціна становила 7 333 120 грн, тобто грошове зобов`язання підлягало виконанню в національній валюті України, тому нарахування інфляційних втрат було правомірним.
Стверджує, що судом першої інстанції правильно застосовано статтю 1212 ЦК України, оскільки договір купівлі-продажу майнових прав станом на сьогоднішній день припинив свою дію у зв`язку з виконанням зобов`язання з боку відповідача шляхом передачі майнових прав на 64,5 кв. м нежитлового приміщення. У свою чергу, з боку позивача було передано 7 260 224 грн як оплату вартості майнових прав. 

У судовому засіданні представник відповідача Олексієнко Т. В. вимоги апеляційної скарги підтримала, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Представник позивача ОСОБА_3 проти задоволення вимог апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, з`ясувавши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що заявлена позивачем сума грошових коштів відповідно до положень статті 1212 ЦК України є безпідставно набутими коштами відповідачем, в зв`язку з чим підлягає поверненню позивачу, оскільки відпала відповідна правова підстава для їх володіння відповідачем. Оскільки у відповідача виникло зобов`язання з повернення безпідставно набутих коштів, яке він своєчасно не виконав, то це є підставою для застосування штрафних санкцій відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на такі обставини.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 23 лютого 2018 року між ТОВ «Геос-УКБ» та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 5НП/ПН.
Як видно зі змісту укладеного сторонами у справі договору купівлі-продажу майнових прав №5НППН, продавець ТОВ «Геос-УКБ» продає, а покупець ОСОБА_1 купує майнові права на нежитлове приміщення під будівельним № 5 на - 1 поверсі в багатоповерховому житловому комплексі з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземним паркінгом по АДРЕСА_1 (будівельна адреса), на умовах та в порядку, що визначені у цьому Договорі (п. 1.1.).
Загальна проектна площа нежитлового приміщення, яке визначене в п. 1.1. «Майнові права», яке купував покупець, складала 67,4 кв.м. (п. 1.3.)
Відповідно до п. 1.4 договору продавець зобов`язаний передати покупцеві майнові права на нежитлове приміщення а покупець прийняти їх в порядку та на умовах, передбачених цим договором. Передача та приймання майнових прав здійснюється сторонами за актом приймання-передачі майнових прав після отримання продавцем сертифікату відповідності закінченого будівництвом об`єкту капітального будівництва та проведення кінцевих розрахунків між продавцем та покупцем за фактично збудовану площу згідно технічного паспорту. Покупець набуває майнові права на нежитлове приміщення після підписання сторонами акту приймання-передачі майнових прав до цього Договору. Покупець, після набуття майнових прав самостійно вчиняє дії, спрямовані на реєстрацію права власності на нежитлове приміщення (п.1.5).
Для оформлення покупцем права власності продавець зобов`язаний надати йому наступні документи: акт прийому-передачі майнових прав; довідку про оплату покупцем в повному обсязі вартості майнових прав; технічний паспорт нежитлового приміщення.
Вартість майнових прав на нежитлове приміщення становить 7 333 120 грн, виходячи з вартості майнових прав в перерахунку на 1 кв.м. 108 800 грн (п. 3.1).
До моменту підписання сторонами Акту приймання-передачі майнових прав згідно до п.1.4 договору покупець зобов`язаний оплатити 99 % вартості майнових прав за зазначеним в договорі графіком.
19 травня 2022 року на замовлення ТОВ «Геос-УКБ» ТОВ «Профі П.Л.Ю.С.» було виготовлено технічний паспорт на групу нежитлових приміщень № 122 літера 1А на АДРЕСА_1 , відповідно до якого загальна площа нежитлового приміщення на цокольному поверсі становить 64,5 кв.м.
За даними довідки ТОВ «Геос-УКБ», виданої 11 серпня 2022 року, згідно з договором купівлі-продажу майнових прав № 5НП/ПН від 23 лютого 2018 року вартість майнових прав на нежитлове приміщення № 122, яке розташоване в багатоповерховому житловому комплексі з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземним паркінгом по АДРЕСА_1 сплачено у розмірі 7 072 580 грн, у тому числі ПДВ, що відповідає 100% (64.50 кв.м) вартості майнових прав.
18 серпня 2022 року між ТОВ «Геос-УКБ» та ОСОБА_1 було складено Акт прийому-передачі майнових прав на нежитлове приміщення до договору купівлі-продажу майнових прав № 5НП/ПН від 23 лютого 2018 року такого змісту: 1. продавець передав, а покупець прийняв майнові права на нежитлове приміщення, що передбачають набуття покупцем прав шляхом оформлення та державної реєстрації у відповідних органах; 2. згідно з технічним паспортом нежитлове приміщення має такі характеристики: № 5 (номер в БТІ -122) у будинку АДРЕСА_1 , загальна площа - 64,5 кв.м.; 3. вартість майнових прав , що передаються покупцю за цим Актом становить 7 072 580 грн.; 4. цим Актом покупець засвідчує, що нежитлове приміщення відповідає характеристикам та вимогам, що зазначені у п.2 цього Акту та умовам договору купівлі-продажу майнових прав; 5. покупець не має будь-яких претензій до продавця стосовно площі, планування, якості, а також обладнання нежитлового приміщення та його розміщення; 6. цим Актом сторони засвідчують, що з дня його складення: договір купівлі-продажу майнових прав виконаний сторонами належним чином і в повному обсязі.
Предметом купівлі продажу за договором було нежитлове приміщення площею 67,4 кв. м. загальною вартістю 7 354 376,26 грн, а фактично передано у власність позивача ОСОБА_1 нежитлове приміщення площею 64,5 кв. м вартістю 7 072 580 грн, у відповідача у справі ТОВ «Геос-УКБ» відсутні претензії до покупця ОСОБА_1 щодо оплати придбаного ним у ТОВ «Геос-УКБ» нежитлового приміщення, останнім видано довідку про сплату ОСОБА_1 вартості майнових прав на нежитлове приміщення № 122, яке розташоване в багатоповерховому житловому комплексі з вбудовано-прибудованими приміщеннями та підземним паркінгом на АДРЕСА_1 (поштова адреса), у розмірі 7 072 580 у тому числі ПДВ, що відповідає 100% (64,50 кв.м.) вартості майнових прав.
За даними витягу з банківської виписки ТОВ «Геос-УКБ» по рахунку № НОМЕР_1 (ІВАN НОМЕР_2 ) за період з 23 лютого 2018 року до 20 грудня 2019 року в частині, що стосується оплати грошових коштів ОСОБА_1 на користь ТОВ «Геос-УКБ», суд встановив, що на виконання умов договору купівлі-продажу майнових прав № 5НП/ПН від 23 лютого 2018 року покупцем ОСОБА_1 сплачено на рахунок продавця грошові кошти на загальну суму у розмірі 7 354 376,26 грн.
Колегія суддів бере до уваги, що спірні правовідносини склалися щодо повернення позивачу суми грошових коштів, правова підстава для володіння відповідачем якою згодом відпала.
За змістом частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Зобов`язання з повернення безпідставно набутого (збереженого) майна випливає із загальної для права заборони безпідставного збагачення: той, хто збагатився за рахунок іншого, без належної на те правової підстави зобов`язаний повернути предмет власного збагачення.
Приписи глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача такого майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (частина друга статті 1212 ЦК України).
Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося без правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала (постанова Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15).
Кондикційні зобов`язання виникають тоді, коли дії особи або події призводять до неправового результату у виді юридично безпідставного майнового блага, що перейшло до набувача та сприяло його безпідставному збагаченню.
Безпідставне збагачення може полягати як у так званому «фактичному» збагаченні, коли набувач, не отримуючи права на річ, фактично володіє і користується нею, так і в «юридичному» збагаченні, коли набувач отримує суб`єктивне право на предмет збагачення.
Конструкція частини першої статті 1212 ЦК України свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Сутність зобов`язання з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідносин, та передання майна тій потерпілій особі, яка має належний правовий титул на нього (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 березня 2019 року у справі № 910/1531/18).
Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується прямо на законі, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Отже, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (постанови Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного господарського суду від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19).
Договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів). Якщо майно набуте на підставі правочину, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або її не було взагалі. Винятком є випадки, коли майно безпідставно набуте у зв`язку із зобов`язанням (правочином), але не відповідно до його умов.
Відповідно до статті 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. 
Тлумачення статті 1213 ЦК України дає підстави для висновку, що відшкодування вартості безпідставно збереженого майна застосовується у випадку встановлення неможливості повернення майна в натурі, що може бути пов`язане зі знищенням речі, її переробленням, втратою, протиправною передачею третій особі тощо.

У цій справі суд першої інстанції встановив, що взявши на себе зобов`язання з надання у власність позивачу нежитлового приміщення площею 67,4 кв. м загальною вартістю 7 354 376,26 грн, які були перераховані позивачем відповідачу у повному обсязі, ТОВ «Геос-УКБ» фактично передало ОСОБА_1 приміщення площею 64,5 кв. м вартістю 7 072 580 грн. Отже, під час виконання сторонами умов договору відповідач на законних підставах володів грошовими коштами на суму 7 354 376,26 грн до моменту передачі спірного нерухомого майна площею 67,4 кв. м позивачу. Вартість спірного нежитлового приміщення сторони визначили відповідно до пункту 3.1 договору купівлі-продажу майнових прав з рахунку вартості 1 кв. м. приміщення у розмірі 108 800 грн. 
Проте було передано позивачу спірне нежитлове приміщення площею меншою, ніж визначено умовами договору, а саме 64,5 кв. м. Тобто, після закінчення правовідносин за договором купівлі-продажу майнових прав, а саме після закінчення передачі сторонами об`єкта нерухомості на законній підставі відповідач заволодів грошовими коштами на суму 7 072 580 грн - пропорційну площі переданого нежитлового приміщення, натомість стосовно суми грошових коштів у розмірі 281 796,26 грн правова підстава відпала.
З огляду на зазначене та враховуючи вимоги щодо диспозитивності цивільного судочинства, встановлені частиною першою статті 13 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суми грошових коштів у розмірі 242 624 грн як безпідставно набутих згідно з положеннями статті 1212 ЦК України.
Вказане узгоджується з висновками Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07 лютого 2024 року у справі № 910/3831/22.

Крім стягнення суми переплати позивач просив суд також стягнути 3% річних та інфляційні втрати, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України за період з 20 травня 2022 року до 08 листопада 2022 року.
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог у цій частині, суд першої інстанції виходив з того, що зі змісту наданої суду копії технічного паспорту на групу нежитлових приміщень АДРЕСА_2 , його виготовлено 19.05.2022 року, а з вимогою до ТОВ «Геос-УКБ» про повернення різниці між оплаченою проектною площею та фактично збудованою площею нежитлового приміщення за договором купівлі-продажу майнових прав №5НП/ПН від 23.02.2018 року в розмірі 242 624 грн. позивач звернувся до відповідача 09 серпня 2022 року та просив сплатити вказану різницю протягом семи днів з дня отримання його вимоги. (а.с.37-39 , т. 1). За даними рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, зазначену вимогу ОСОБА_1 ТОВ «Геос-УКБ» отримало 10.08.2022 року, а відтак строк невиконаного зобов`язання необхідно рахувати з 18 серпня 2022 року (а.с.40,41, т. 1).
Отже, суд першої інстанції визнав обґрунтованими вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за період з 18 серпня 2022 року до 08 листопада 2022 року. 

З огляду на безумовне виникнення зобов`язання з повернення грошових коштів на суму 242 624 грн, а також період, вірно визначений судом першої інстанції, за який нараховуються штрафні санкції, з дня прострочення виконання грошового зобов`язання - з 18 серпня 2022 року до 08 листопада 2022 року, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість висновків суду першої інстанції про стягнення 3% річних на суму 1655,16 грн з розрахунку 242 624 грн х 3% річних / 365 днів у році х 83 (тривалість періоду нарахування), а також інфляційних втрат на суму 10 790,70 грн, визначеного за формулою: 242 624 грн. х ((101,9 / 100) х (102,5 / 100)) - 242 624 = 10 790,70.
Доводи апеляційної скарги такого висновку не спростовують, зводяться до незгоди з оскаржуваним судовим рішенням та до надання суб`єктивної оцінки доказам у справі, що не є беззаперечною підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів визнає безпідставними доводи апеляційної скарги відповідача щодо неврахування судом першої інстанції акту приймання-передачі об`єкта нерухомості, в якому засвідчено відсутність претензій з боку позивача щодо об`єкта нерухомості, натомість зауважує, що відповідно до зазначеного правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 07 лютого 2024 року у справі № 910/3831/22, зобов`язання щодо повернення безпідставно набутих коштів виникає безпосередньо на підставі статті 1212 ЦК України, що вказує на безумовний характер зобов`язання відповідача з повернення частини коштів, правова підстава володіння якими відпала після передання позивачу об`єкта нерухомості площею меншою, ніж встановлено у договорі, з огляду на пропорційність формування ціни об`єкта нерухомості та остаточне визначення 100 % вартості майнових прав самим відповідачем у довідці та сторонами - у акті прийому-передачі майнових прав не нежитлове приміщення, виходячи із його площі.
Також колегія суддів вважає безпідставними посилання відповідача на відсутність доказів щодо перерахування позивачем коштів відповідачу на суму оплати 100% вартості майнових прав, а саме на суму 7 354 376,26 грн, оскільки такі доводи спростовуються банківською випискою по особовому рахунку з 23 лютого 2018 року до 20 грудня 2019 року, наданою АТ «Універсал Банк» щодо сплати ОСОБА_1 грошових коштів, отриманою судом першої інстанції 11 січня 2024 року (т. 1 а. с. 143), а також наданими позивачем меморіальними ордерами про перерахування коштів, долученими до справи з клопотанням від 24 січня 2024 року (Вх. № 4466).
Не спростовують висновків суду першої інстанції посилання у апеляційній скарзі на недопустимість стягнення інфляційних втрат, оскільки, на переконання відповідача, зобов`язання за договором підлягає виконанню у іноземній валюті. Натомість такі доводи суперечать умовам договору та платіжним документам, наданим позивачем, щодо здійснення розрахунків у національній валюті відповідно до умов договору.
Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтовано завищеного розміру витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції, колегія суддів відхиляє, оскільки, як вбачається з матеріалів справи та змісту оскаржуваного рішення, представником позивача було заявлено до відшкодування 32 000 грн. витрат на правову допомогу, натомість суд першої інстанції, обґрунтувавши належним чином розмір витрат, який відповідає вимогам ч. 3 ст. 141 ЦПК України, дійшов правильного висновку про часткове задоволення заяви та стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу в сумі 13 000 грн. 
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на зазначене колегія суддів, надавши оцінку рішенню суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшла висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно надав оцінку доказам та обставинам справи, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження.

Разом з відзивом на апеляційну скаргу позивач подав клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, понесених у зв`язку з представництвом інтересів у суді апеляційної інстанції, на суму 32 000 грн.
Вирішуючи це питання, колегія суддів керується такими міркуваннями.
У частинах першій, другій статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом.
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими у статтях 141, 142 ЦПК України. У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи і фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі, гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Під час визначення суми відшкодування суд має керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).
У постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права. […] У випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.
На підтвердження витрат на правничу допомогу позивач надав копію договору про надання правової допомоги від 01 серпня 2022 року № 01/08/22, додаток № 1 до Договору про надання правової допомоги від 01 серпня 2022 року № 01/08/22 з описом переліку та вартості юридичних послуг, Акт № 2 від 02 травня 2025 року про надання послуг з аналізу апеляційної скарги та написання і подання відзиву на апеляційну скаргу, вартість яких сторони визначили у розмірі 30 000 грн.
В судовому засіданні представник ТОВ «Геос-УБК» - Олексієнко Т.В. заперечуючи щодо розміру судових витрат на правову допомогу, посилалась на те, що акт виконаних робіт не є достатнім доказом понесених позивачем витрат, доказів оплати не надано, представник позивача брав участь у розгляді справи в суді першої інстанції, складав усі попередні заяви, доводи є тотожними з відзивом, представником завищено час роботи над відзивом на апеляційну скаргу та вартість наданих послуг, тому витрати є неспівмірними з обсягом наданих послуг.
Враховуючи вищевикладене та заперечення представника відповідача, приймаючи до уваги обсяг вчинених представником позивача процесуальних дій, враховуючи складність справи, та те, що доводи відзиву на апеляційну скаргу є аналогічними доводам у позовній заяві та відповіді на відзив відповідача на позову заяву; виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), принцип розумності судових витрат, їх пропорційності до предмета спору, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви та стягнення з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції на суму 7000 грн. 
Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 374 - 375, 381 - 383 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Геос-УКБ», яка подана представником Олексієнко Тетяною Володимирівною, - залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 10 лютого 2025 року - залишити без змін.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Геос-УКБ» на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 7000 ( сім тисяч) гривень.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови складено 27 лютого 2026 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І. 

Судді: Кирилюк Г.М.

Рейнарт І.М.