Справа № 585/4989/25 
Номер провадження 22-ц/816/1902/26

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

21 квітня 2026 року 	м.Суми	

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого Сізова Д.В. (суддя-доповідач), 
суддів Сидоренко А.П., Щербаченко М.В.,
з участю секретаря судового засідання Кияненко Н.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Мороз Лесі Олексіївни 
на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 18 лютого 2026 року (суддя Машина І.М.), ухвалене у м. Ромни, повний текст рішення виготовлено 23 лютого 2026 року,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Роменської міської ради Сумської області 
про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції 
25 грудня 2025 року представник ОСОБА_1 – адвокат Мороз Л.О. звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила встановити факт постійного її проживання з батьком ОСОБА_2 , із 2002 року по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 по АДРЕСА_1 (місце відкриття спадщини). Судові витрати просила залишити за позивачем.
Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_2 , після чого відкрилася спадщина, до складу якої входить земельна ділянка, площею 2,767 га, що належала спадкодавцю на підставі державного акту від 05 березня 2001 року.
Заповіту ОСОБА_2 за життя не складав, єдиною спадкоємицею є його дочка ОСОБА_1 , оскільки його дружина та мати позивачки – ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Звернувшись до нотаріуса з метою оформлення спадкових прав, ОСОБА_1 отримала відмову, з огляду на те, що вона вважається такою, що не прийняла спадщину у встановлений строк, тому не може оформити її нотаріально. Разом із тим, доводить, що у період із жовтня 2002 року по 09 грудня 2011 року її батько проживав разом із нею, за місцем проживання позивачки по АДРЕСА_1 , де вона здійснювала догляд за ним. 
Оскільки позивачка фактично прийняла спадщину, але не може підтвердити цей юридичний факт, просила встановити факт її постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, що можливо лише в судовому порядку.
Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 18 лютого 2026 року у задоволенні позову відмовлено.
Суд вважав відсутніми належні та допустимі докази спільного проживання позивачки разом з батьком на час відкриття спадщини. Показання допитаних під час розгляду справи свідків про проживання позивачки з ОСОБА_2 у 2002–2011 роках є недостатніми, оскільки вони не підтверджують наявність спільного господарства, спільних витрат та взаємних прав і обов`язків, як ознак сім`ї, а за відсутності інших належних доказів факт проживання однією сім`єю встановити неможливо. Довідка виконавчого комітету Роменської міської ради Сумської області від 06 листопада 2025 року також визнана судом як не належний доказ, оскільки сама по собі не є підставою для визнання факту спільного проживання. 
Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги
Не погодившись із вказаним рішенням суду, позивач оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційні скарзі, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Посилається на те, що суд безпідставно відхилив показання свідків, які підтвердили факт проживання ОСОБА_2 після смерті дружини ІНФОРМАЦІЯ_2 у період із 2002 по 2011 роки разом із позивачкою, яка здійснювала догляд за ним. На думку апелянта, ці показання є послідовними, достовірними та безпосередніми, однак суд помилково визнав їх недостатніми доказами. Вважає неправомірним неврахування судом довідки виконавчого комітету Роменської міської ради від 06 листопада 2025 року, яка підтверджує спільне проживання, та зазначає, що її відхилення свідчить про порушення принципу змагальності сторін. Вважає, що суд неправильно застосував норми матеріального права, зокрема фактично вимагав доведення проживання однією сім`єю з ознаками спільного господарства, що стосується спадкоємців інших черг, тоді як позивачка є спадкоємицею першої черги і в силу статті 1268 ЦК України для прийняття спадщини має довести лише факт постійного проживання зі спадкодавцем. Звертає увагу на те, що відповідач не заперечував проти позову, а спадщина не визнавалася відумерлою, що підтверджує відсутність спору щодо права на спадкове майно.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Роменська міська рада Сумської області не скористалася правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу.
Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є дочкою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . 
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла матір позивачки ОСОБА_3 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки ОСОБА_2 . 
Спадкова справа після смерті ОСОБА_2 не заводилася.
За життя ОСОБА_2 на підставі державного акту на право приватної власності на землю (серія IV – СМ № 014431 від 05 березня 2001 року) належали земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 2,7670 га, що розташовані на території Миколаївської сільської Роменського району Сумської області (а.с. 11).
Згідно із довідкою виконавчого комітету Роменської міської ради Сумської області від 06 листопада 2025 року №02.24/309 ОСОБА_2 був один зареєстрований на день смерті по АДРЕСА_2 . Його спадкоємцем є дочка ОСОБА_1 , яка вважається такою, що прийняла спадщину, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини із жовтня 2002 року по день його смерті – ІНФОРМАЦІЯ_1 по АДРЕСА_1 . Заповіт від імені ОСОБА_2 виконавчим комітетом Миколаївської сільської Ради Роменського району Сумської області не посвідчувався.
Із довідки приватного нотаріуса Юрченко А.М. від 12 листопада 2025 року № 1586/01-16 вбачається, що нотаріус відмовила ОСОБА_1 у оформленні спадкових справ, оскільки вона не була зареєстрована разом зі спадкодавцем за однією адресою, не подала заяву про прийняття спадщини та пропустила строк звернення із такою заявою, а тому рекомендовано звернутись до суду.
Під час розгляду справи в суді першої інстанції свідок ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , житель с. Калинівка, Роменського району Сумської області, підтвердив, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьком та донькою. Також пояснив, що раніше ОСОБА_6 був прописаний у с. Горове, де мав свій будинок, але згодом переїхав до доньки в с. Миколаївка де і прожив разом із нею щонайменше 10 років до моменту своєї смерті. Про цей факт свідку відомо особисто, оскільки вони були сусідами, постійно бачилися та спілкувалися. 
Свідок ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , суду повідомила, що їй відомо про те, що раніше ОСОБА_2 проживав в іншому місці, але останні роки аж до самої смерті проживав разом із ОСОБА_1 у ОСОБА_8 . Їй це відомо особисто, оскільки вона часто бачила його за місцем проживання доньки, враховуючи те, що їхні господарства розташовані поруч, і це дозволяло їй постійно спостерігати за тим, що ОСОБА_6 дійсно мешкав там тривалий час. 
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України).
Відповідно до частин першої та другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Якщо проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
Відповідно до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.
Такий правовий висновок щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладений у постановах Верховного Суду від 02 квітня 2021 року в справі №191/1808/19, від 28 квітня 2021 року в справі № 204/2707/19.
Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.
Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо).
Згідно з пунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.
За загальним правилом, визначеним статтею 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, що є одним із основоположних його принципів. За змістом частини третьої зазначеної норми, обов`язок доведення обставин, які мають значення для справи і на які посилається особа як на підставу своїх вимог або заперечень, покладається на кожну із сторін.
Згідно із частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшов висновку, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, дійшов передчасного та необґрунтованого висновку про відсутність належних і допустимих доказів постійного проживання позивачки разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, виходячи з наступного.
Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України, для визнання спадкоємця таким, що прийняв спадщину, необхідним є встановлення факту його постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, при цьому закон не пов`язує наявність такого факту виключно з реєстрацією місця проживання чи з обов`язковим доведенням ведення спільного господарства, спільного бюджету або наявності взаємних прав та обов`язків, характерних для членів сім`ї.
Однак суд першої інстанції фактично застосував до спірних правовідносин критерії, притаманні встановленню факту проживання однією сім`єю осіб, які не перебувають у родинних відносинах, що є неправильним застосуванням норм матеріального права та призвело до помилкового вирішення справи, оскільки такі обставини не входять до предмета доказування у цій категорії справ.
Як убачається з матеріалів справи, на підтвердження факту постійного проживання разом зі спадкодавцем позивачкою подано, зокрема, довідку виконавчого комітету Роменської міської ради Сумської області від 06 листопада 2025 року, яка містить відомості про проживання ОСОБА_2 разом із позивачкою із жовтня 2002 року по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Зазначена довідка видана компетентним органом місцевого самоврядування в межах його повноважень, містить конкретні відомості щодо обставин проживання спадкодавця та позивачки, узгоджується з іншими доказами у справі та відповідає вимогам належності і допустимості доказів, визначених статтями 76-78 ЦПК України.
Сам по собі значний проміжок часу між смертю спадкодавця та видачею довідки не є підставою для визнання її неналежною та недопустимою, оскільки чинне законодавство не встановлює обмежень щодо строків видачі таких документів, а їх зміст підлягає оцінці у сукупності з іншими доказами.
Таким чином, висновок суду першої інстанції про неналежність зазначеної довідки як доказу є безпідставним.
Також апеляційний суд вважає необґрунтованим відхилення судом першої інстанції показань свідків, оскільки допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_7 надали узгоджені, послідовні та такі, що ґрунтуються на особистому сприйнятті показання про те, що ОСОБА_2 після смерті дружини у 2002 році переїхав до дочки та постійно проживав разом із нею по АДРЕСА_1 , аж до дня своєї смерті.
Отже, свідки безпосередньо спостерігали зазначені обставини, оскільки проживали по сусідству, регулярно спілкувалися зі спадкодавцем та позивачкою, що виключає сумніви у достовірності їх показань.
Оцінюючи зазначені докази у їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку, що вони є взаємоузгодженими, взаємодоповнюючими та достатніми для встановлення юридичного факту постійного проживання позивачки разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Відповідач не надав суду доказів на спростування факту постійного проживання позивачки разом зі спадкодавцем ОСОБА_2 на час його смерті. 
Із урахуванням викладеного, апеляційним судом встановлено, що позивач постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, тому суд першої інстанції, дійшов помилкового висновку про відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження вказаного юридичного факту.
Разом із тим, оскільки відповідно до положень частини третьої статті 1268 ЦК України юридично значущим для прийняття спадкоємцем спадщини є постійне його проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, тому колегія суддів вважає необхідним встановити такий факт із урахуванням зазначених положень, а не у вказаний у позовній заяві період.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункти 3 та 4 частини 1 статті 376 ЦПК України).
За результатами апеляційного перегляду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції – скасуванню із ухваленням нового рішення про часткове задоволенні позову та встановленню вказаного юридичного факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Керуючись статтями 367-369, 374-376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Мороз Лесі Олексіївни  задовольнити частково.
Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 18 лютого 2026 року скасувати та ухвалити нове рішення.
Позов ОСОБА_1 до Роменської міської ради Сумської області про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем задовольнити частково.
Встановити факт постійного проживання ОСОБА_1 разом зі спадкодавцем ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час відкриття спадщини по АДРЕСА_1 .
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена «21» квітня 2026 року.

Головуючий (суддя-доповідач) Д.В. Сізов 

Судді А.П. Сидоренко 

М.В. Щербаченко