П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 120/8016/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Маслоід Олена Степанівна 
Суддя-доповідач - Капустинський М.М. 
17 лютого 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Капустинського М.М. 
суддів: Сапальової Т.В.  Шидловського В.Б. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 05 січня 2026 рокуу справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувсяч до Вінницького окружного адміністративного суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі - відповідач) про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо незарахування до страхового стажу позивача періоду його роботи з 31.08.1988 по 29.03.1991; зобов`язання відповідача зарахувати до страхового стажу позивача період його роботи з 31.08.1988 по 29.03.1991 згідно трудової книжки.
В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що по досягненню 63-річного віку звернувся до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії відповідно до ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Водночас відповідач відмовив у призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Так, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо зарахування періоду роботи з 31.08.1988 по 29.03.1991 до страхового стажу, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 05 січня 2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області №023830032592 від 18.02.2025 в частині відмови в зарахуванні до страхового стажу ОСОБА_1 періоду його роботи з 31.08.1988 по 29.03.1991.
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоду його роботи з 31.08.1988 по 29.03.1991.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 908 грн 40 коп.
Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.
Вказує, що за результатами розгляду заяви позивача та наданих документів до страхового стажу не зараховано період роботи з 31.08.1988 по 29.03.1991 згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 , оскільки запис про звільнення з роботи завірений печаткою організації, в якій не проглядається назва організації. Відповідач зауважує, що для зарахування вказаного періоду до страхового стажу позивачеві необхідно долучити уточнюючу довідку про період роботи, видану на підставі первинних документів.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.
Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, 11.02.2025 позивач ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) звернувся до територіальних органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком згідно ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у зв`язку з досягненням 63-річного віку.
Так, за результатами опрацювання заяви позивача і доданих до неї документів, відповідачем 18.02.2025 прийнято рішення №023830032592 про відмову в призначенні йому пенсії.
Підставою для відмови слугувала відсутність у позивача необхідного страхового стажу (не менше 21 року).
Відповідачем до страхового стажу позивача не зараховано період проходження військової служби з 11.11.1980 по 08.12.1982 згідно військового квитка серії НОМЕР_2 , оскільки на титульній сторінці виправлено дату народження і не завірено належним чином; період роботи з 31.08.1988 по 29.03.1991 згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 , оскільки запис про звільнення з роботи завірений печаткою організації, в якій не проглядається назва організації; період отримання допомоги по безробіттю згідно записі №21-22 трудової книжки серії НОМЕР_1 , оскільки виправлена дата відкладення виплати допомоги по безробіттю і не завірена належним чином.
Таким чином, відповідач дійшов висновку, що страховий стаж позивача складає 16 років 10 місяців 13 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком.
Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо зарахування періоду його роботи з 31.08.1988 по 29.03.1991 до страхового стажу, звернувся до суду з цим позовом.
Не погоджуючись з таким рішенням відповідача 2, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості вимог позивача, відтак і наявності підстав для задоволення позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору та, відповідно до ч.1 ст.308 КАС України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України закріплює право громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
Згідно вимог ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій встановлені Законом України від 09.07.2003 № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", який набрав чинності 01.01.2004.
Згідно положень ч. 1 ст. 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, законів України «Про недержавне пенсійне забезпечення», «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.
Відповідно до ч. 1 ст. 8 вказаного Закону, право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж.
Статтю 9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено наступні види пенсійних виплат, що призначаються в солідарній системі: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності; 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.
Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років.
У разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - від 21 до 31 року;
Отже, передумовою призначення пенсії за віком на підставі ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» є наявність двох складових: віку особи та відповідного страхового стажу.
Статтею 1 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.
Приписами ч. 2 ст. 24 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" визначено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом (ч. 4 ст. 24 Закону №1058-IV).
У законодавстві, що діяло до 01.01.2004, зокрема, у ст. 56 Закону №1788-XII передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
Згідно з ч. 1, 3 ст. 44 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" встановлено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
Органи Пенсійного фонду мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності.
Згідно із ст. 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Порядок підтвердження стажу також регламентовано у ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення", яка визначає, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Статтею 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" та п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів в ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 року встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
Відповідно до п. 3 Порядку №637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження наявного трудового стажу приймаються довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які місять відомості про періоди роботи.
Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. При цьому лише у разі відсутності трудової книжки або записів у ній органи Пенсійного фонду мають право встановлювати трудовий стаж на підставі інших первинних документів. У разі сумніву органу, що призначає пенсію, у належності та обґрунтованості поданих заявником документів, в нього є право перевірити надані заявником документи шляхом звернення до установ, підприємств, організацій, де працював заявник, із відповідними запитами.
В ході розгляду справи судом встановлено, що 11.02.2025 позивач ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) звернувся до територіальних органів Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком згідно ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" у зв`язку з досягненням 63-річного віку.
За результатами опрацювання заяви позивача і доданих до неї документів, відповідачем 18.02.2025 прийнято рішення №023830032592 про відмову в призначенні йому пенсії.
Підставою для відмови слугувала відсутність у позивача необхідного страхового стажу (не менше 21 року).
Відповідачем до страхового стажу позивача не зараховано період проходження військової служби з 11.11.1980 по 08.12.1982 згідно військового квитка серії НОМЕР_2 , оскільки на титульній сторінці виправлено дату народження і не завірено належним чином; період роботи з 31.08.1988 по 29.03.1991 згідно трудової книжки серії НОМЕР_1 , оскільки запис про звільнення з роботи завірений печаткою організації, в якій не проглядається назва організації; період отримання допомоги по безробіттю згідно записі №21-22 трудової книжки серії НОМЕР_1 , оскільки виправлена дата відкладення виплати допомоги по безробіттю і не завірена належним чином.
Таким чином, відповідач дійшов висновку, що страховий стаж позивача складає 16 років 10 місяців 13 днів, що є недостатнім для призначення пенсії за віком.
Колегія суддів наголошує, що в межах цієї справи позивачем оскаржується виключно не зарахування періоду роботи з 31.08.1988 по 29.03.1991 до його страхового стажу.
Зі змісту записів №8-10 трудової книжки серії НОМЕР_1 позивач 31.08.1988 прийнятий на роботу на Комбінат напівфабрикатів м. Вінниця та 29.03.1991 звільнений з цієї роботи.
Запис про звільнення внесено на підставі наказу №14-Л від 28.03.1991 та завірений печаткою відділу кадрів Комбінату напівфабрикатів м. Вінниця.,
Оцінюючи обґрунтованість відмови відповідача у зарахуванні до страхового стажу позивача періоду роботи з 31.08.1988 по 29.03.1991 на Комбінаті напівфабрикатів м. Вінниця, суд виходить з того, що трудова книжка є основним документом, який підтверджує стаж, а обов`язок щодо належного її заповнення покладається виключно на роботодавця.
Судом встановлено, що записи №8– 10 у трудовій книжці позивача серії НОМЕР_1 внесені у чіткій хронологічній послідовності, містять назву підприємства, дати та номери наказів про прийняття і звільнення.
Безпосереднім візуальним оглядом оригіналу трудової книжки судом встановлено, що відтиск печатки відділу кадрів у записі про звільнення є цілісним та достатньо чітким для ідентифікації найменування установи («Комбінат напівфабрикатів м. Вінниця»), що повністю спростовує твердження відповідача про неможливість прочитання назви організації.
Посилання відповідача на нечіткість печатки за наявності повністю читабельного та логічно послідовного текстового запису є виявом надмірного формалізму.
Колегія суддів також зауважує, що технічні недоліки виконання записів або відтисків печаток не можуть бути підставою для обмеження права особи на пенсійне забезпечення, якщо факт роботи підтверджується змістом документа.
Оскільки запис містить усі необхідні реквізити (дату, підпис, номер наказу), а печатка за своїми візуальними характеристиками є читабельною, суд вважає відмову у зарахуванні цього періоду до страхового стажу безпідставною та протиправною.
Щодо обраного позивачем способу захисту прав, суд зазначає, що хоча у позовній заяві мова йде про оскарження бездіяльності відповідача, в ході судового розгляду встановлено наявність індивідуального акта — рішення про відмову в призначенні пенсії №023830032592 від 18.02.2025.
Варто підкреслити, що бездіяльність - це триваюча пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні обов`язків, покладених на нього законом. Проте, у даному випадку відповідач вчинив активну дію, а саме опрацював заяву позивача, надав правову оцінку поданим документам та зафіксував мотивовану відмову у формі рішення.
Оскільки саме це рішення є актом індивідуальної дії, що породжує негативні правові наслідки для позивача та безпосередньо втілює позицію органу ПФУ щодо незарахування спірного стажу, належним та ефективним способом захисту порушеного права у цих відносинах є саме визнання протиправним та скасування рішення, а не визнання бездіяльності протиправною.
Враховуючи зазначене вище колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що слід визнати протиправним рішення відповідача №023830032592 від 18.02.2025 в частині відмови в зарахуванні до страхового стажу позивача періоду його роботи з 31.08.1988 по 29.03.1991 та зобов`язання відповідача зарахувати вказаний період до страхового стажу позивача.
Водночас, суд апеляційної інстанції зазначає, що у відповідності до положень ч.1 ст.308 КАС України колегія суддів не переглядає рішення суду першої інстанції в відмовленій частині, з огляду на те, що рішення в цій частині не є предметом апеляційного оскарження.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Згідно з п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
У Х В А Л И В :
апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 05 січня 2026 року - без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України. 

Головуючий	 		Капустинський М.М.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Сапальова Т.В.    Шидловський В.Б.