Справа №461/1229/26
Провадження №3/461/660/26

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
25 березня 2026 року суддя Галицького районного суду м. Львова Стрельбицький В.В., потерпілої –  ОСОБА_1 , представника потерпілої – Загвойської О.В. розглянувши матеріали справи про притягнення до адміністративної відповідальності
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого (згідно пояснень захисника) за адресою: АДРЕСА_2 ,
за ч. 1, 2 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення,
встановив:

01.02.2026 року близько 11 годині 43 хвилини за адресою: АДРЕСА_3  ОСОБА_2 , вчинив домашнє насильство відносно своєї малолітньої дитини  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який був присутній під час вчинення домашнього насильства між батьками -  ОСОБА_2  та  ОСОБА_1 , що могло спричинити шкоду психологічному здоров`ю дитини.
Крім цього, 01.02.2026 року близько 11 годині 43 хвилини за адресою: АДРЕСА_3  ОСОБА_2 , вчинив насильство в сім`ї, тобто вчинив дії психологічного характеру, а саме в присутності дитини  ОСОБА_4 , ображав колишню дружину  ОСОБА_1 , що не заподіяло фізичного болю і не спричинило тілесних ушкоджень, внаслідок чого завдано психологічну шкоду потерпілій  ОСОБА_4 .
Також, 01.02.2026 близько 11 годині 43 хвилини за адресою: АДРЕСА_3  ОСОБА_2 , вчинив насильство в сім`ї, тобто вчинив дії психологічного характеру, а саме ображав колишню дружину  ОСОБА_1 , що не завдало фізичного болю і не спричинило тілесних ушкоджень, внаслідок чого могла бути завдана психологічна шкода потерпілій  ОСОБА_1 .
Представник  ОСОБА_2 – адвокат Куспись Є.А., в ході судового розгляду заперечив факти викладені у протоколах. Та факти вчинення правопорушень. Також, подав до суду письмові пояснення відповідно до яких зазначив про те, що 31 січня 2026 року  ОСОБА_2  пішов разом із дітьми на прогулянку до парку. Із собою вони взяли тюбінг для катання на снігу, який дітям раніше придбала їхня мати —  ОСОБА_1 . Під час катання син -  ОСОБА_3 , спускаючись із гірки, не втримався та вдарився обличчям, унаслідок чого отримав забій. Після цього  ОСОБА_2 , керуючись виключно міркуваннями безпеки дітей, вирішив більше не використовувати зазначений тюбінг та викинув його, вважаючи, що подальше катання може створювати ризик для здоров`я дітей. Повернувшись додому без тюбінга, він повідомив своїй колишній дружині про обставини події. У відповідь вона почала висловлювати на адресу свого колишнього чоловіка претензії та підвищувати голос через те, що він викинув річ, яку вона придбала. З метою врегулювання конфлікту та недопущення подальших непорозумінь  ОСОБА_2  запропонував відшкодувати вартість тюбінга у розмірі 5000 грн. Однак,  ОСОБА_1  від прийняття коштів відмовилась. На підтвердження своїх намірів щодо компенсації вартості речі він власноручно написав розписку про повернення зазначеної суми. Вказав, що будь-яких насильницьких дій, фізичних чи психологічних, відносно своїх доньки, сина та колишньої дружини  ОСОБА_2  не вчиняв. Він не застосовував до них фізичної сили, не висловлював погроз, не принижував їх, не здійснював психологічного тиску та не створював для них атмосфери страху чи небезпеки. Навпаки, його дії були спрямовані на захист здоров`я та безпеки дітей.
Вказує, що конфлікт не був тривалим чи систематичним, не супроводжувався агресією, криками на дітей або їх залякування. Жодних об`єктивних даних про заподіяння або реальну можливість заподіяння шкоди психологічному здоров`ю дітей не існує. Діти не звертались за психологічної допомогою, відсутні будь-які медичні чи інші документи, що підтверджують негативні наслідки для їх психічного стану.
Окрім цього зазначає, що у даному випадку мав місце побутовий конфлікт, який виник на ґрунті непорозуміння щодо зіпсованої речі та питання відшкодування її вартості. Ініціатором конфлікту була  ОСОБА_1 , а  ОСОБА_2  хотів врегулювати даний конфлікт мирним шляхом, про що вказувалося вище.  ОСОБА_2  не мав наміру принижувати, залякувати чи психологічно тиснути на  ОСОБА_1 . Його дії не були спрямовані на контроль поведінки чи створення атмосфери страху. Конфлікт не носив систематичного характеру, не супроводжувався погрозами, переслідуванням чи іншими діями, які могли б об`єктивно свідчити про психологічне насильство. Окрім того, відсутні будь-які докази завдання реальної психологічної шкоди чи звернення  ОСОБА_1  за медичною або психологічною допомогою у зв`язку з даною подією. Сам факт емоційної суперечки між колишнім подружжям не може автоматично кваліфікуватися як домашнє насильство.
Також, зазначив про те, що конфлікт між  ОСОБА_5  та  ОСОБА_1  має тривалий характер та пов`язаний із попередніми судовими спорами щодо усунення перешкод у спілкуванні з дітьми. Раніше між сторонами вже відбувався судовий процес з усунення перешкод у спілкуванні батька з дітьми (рішення суду долучено до матеріалів справи), що підтверджує наявність тривалого конфлікту та напружених відносин після розірвання шлюбу. Провокаційні дії з боку  ОСОБА_1  мали неодноразовий характер. Вона систематично створює конфліктні ситуації, подає скарги та заяви, які не знаходять об`єктивного підтвердження, та розцінює побутові суперечки як прояви насильства. Вважає, що подання даної заяви є продовженням такої поведінки та способом тиску у межах конфлікту щодо дітей. 
Представником потерпілої  ОСОБА_6  подано до суду письмові пояснення, відповідно до яких остання вказує, що 01.02.2026 року громадянин  ОСОБА_2  прибув за місцем проживання потерпілої, де між ним та потерпілою виникла конфліктна ситуація. Під час перебування за вказаною адресою він вчинив словесний скандал, поводився агресивно, застосовував психологічний тиск, намагався маніпулювати потерпілою та схилити її до прийняття вигідних йому рішень. Під час конфлікту  ОСОБА_2  допускав на адресу потерпілої образливі та принизливі висловлювання, використовував вербальні форми приниження, намагався психологічно впливати на неї, що проявлялося у створенні напруженої конфліктної атмосфери та емоційного тиску. Така поведінка мала очевидний характер психологічного насильства, оскільки була спрямована на приниження честі та гідності потерпілої, створення для неї психологічного дискомфорту та емоційного напруження. Зазначені дії відбувалися у присутності неповнолітніх дітей, які стали свідками конфлікту. Така поведінка правопорушника суттєво посилила психологічний вплив на потерпілу, оскільки створила для неї додаткові моральні переживання, пов`язані з необхідністю захистити дітей від агресивної поведінки та конфліктної ситуації в сім`ї. Внаслідок дій  ОСОБА_2  потерпіла зазнала значного психологічного напруження, емоційного дискомфорту та страху подальшого розвитку конфлікту, у зв`язку з чим була змушена звернутися за допомогою до правоохоронних органів та викликати працівників поліції.
ОСОБА_2  та його представник Куспись Є.А. у судове засідання не з`явились, представник подав до суду заяву про слухання справи за їх відсутності. В попередніх судових засіданнях у справі представник Куспись Є.А. доводи наведені у зазначених вище поясненнях підтримав.
Потерпіла  ОСОБА_1  та її представник в судовому засіданні обставини викладені у протоколах підтримали. Також,  ОСОБА_1  пояснила, що 31.01.2026 року  ОСОБА_2 на очах у дитини зламав тюбінг, а інший тюбінг закинув на дерево, через те, що син впав і подряпав обличчя. Вказала, що під час конфлікту 01.02.2026 року відчувала психологічне насильство з боку  ОСОБА_2 , оскільки він принижував її, бажав їй смерті і це все відбувалось в присутності дітей.
Представник потерпілої  ОСОБА_6 в судовому засіданні обставини викладені у протоколах підтримала.
Відповідно до ч. 2 ст. 36 КУпАП, якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом (посадовою особою), стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених. До основного стягнення в цьому разі може бути приєднано одне з додаткових стягнень, передбачених статтями про відповідальність за будь-яке з вчинених правопорушень.
Правила, встановлені ст. 36 КУпАП, допускають розгляд одним і тим же органом справ про адміністративні правопорушення відносно особи, яка вчинила кілька адміністративних правопорушень.
Адміністративні матеріали складені у відношенні однієї особи та знаходяться у провадженні одного органу, уповноваженого на їх розгляд, у зв`язку чим підлягають об`єднанню в одне провадження з присвоєння єдиного унікального номера справи 461/1229/26 (провадження 3/461/660/26).
Дослідивши матеріали справи та надані суду докази, заслухавши пояснення учасників процесу, приходжу до наступних висновків, виходячи з доводів та мотивів наведених нижче.
Відповідно до положень ст. 245 КУпАП, завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Частина 1 статті 173-2 КУпАП передбачає відповідальність за вчинення домашнього насильства, тобто умисне вчинення будь-яких діянь (дій або бездіяльності) фізичного, психологічного чи економічного характеру (застосування насильства, що не спричинило тілесних ушкоджень, погрози, образи чи переслідування, позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна або коштів, на які потерпілий має передбачене законом право, тощо), внаслідок чого була завдана шкода фізичному або психічному здоров`ю потерпілого.
Частин 2 статті 173-2 КУПАП передбачає відповідальність за діяння, передбачене частиною першою цієї статті, вчинене стосовно малолітньої чи неповнолітньої особи.
За змістом ст. 251 КУпАП, доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновків експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозаписуючих записів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
При оцінці доказів суд застосовує стандарт доведення поза розумним сумнівом, який означає, що сукупність обставин, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розуміння пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення були учинено і особа відносно якої складено протокол про дане правопорушення є винною у його вчиненні.
Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, вважаю, що у діях  ОСОБА_2  наявний склад вказаних вище адміністративних правопорушень, що підтверджується протоколами про адміністративні правопорушення серії ВАВ №955623, серії ВАВ №955625 та серії ВАВ №955624 від 01.02.2026, які містить відомості про характер та суть інкримінованих правопорушень, а також дані про учасників провадження; заявою  ОСОБА_1 до підрозділу поліції про здійснення  ОСОБА_2  психологічного домашнього насильства; письмовими поясненнями  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , формою оцінки ризиків вчинення домашнього насильства від 05.12.2025 щодо кривдника  ОСОБА_7 ; терміновим заборонним приписом щодо кривдника  ОСОБА_2 , поясненнями  ОСОБА_1 наданими в судовому засіданні, наданими стороною захисту відеоматеріалами дослідженими судом.
Суд вважає, що здобуті та досліджені в ході розгляду у суді даної справи докази є достатніми для ухвалення законного та об`єктивного рішення та належної перевірки доводів учасників процесу, а також сукупності доказів у справі.
Відповідно до ст. 62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміноване правопорушення було вчинено і обвинувачена особа є винною у його вчиненні.
Поза розумним сумнівом має бути доведений кожний з елементів, які є важливими для правової кваліфікації діяння: як тих, що утворюють об`єктивну сторону діяння, так і тих, що визначають його суб`єктивну сторону. 
Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих суду доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
Обов`язок всебічного і неупередженого дослідження судом усіх обставин справи у цьому контексті означає, що для того, щоб визнати винуватість доведеною поза розумним сумнівом, версія обвинувачення (у даному випадку суть правопорушення наведена у протоколах уповноваженими особами) має пояснювати усі встановлені судом обставини, що мають відношення до події, яка є предметом судового розгляду. Суд не може залишити без уваги ту частину доказів та встановлених на їх підставі обставин лише з тієї причини, що вони суперечать версії обвинувачення, тобто в даному випадку – версії наведеній у протоколі уповноваженими особами. Наявність таких обставин, яким версія обвинувачення не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії інкримінованої події, є підставою для розумного сумніву у доведеності вини особи.
Для дотримання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення (у даному випадку уповноважених представників поліції) була лише більш вірогідною за версію захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який обґрунтований сумнів у тій версії події, яку надало обвинувачення, був спростований фактами, встановленими на підставі допустимих доказів, і єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити усю сукупність фактів, установлених у суді, є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною за інкримінованим обвинуваченням.
Крім того, у п. 2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно закону. У розумінні Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, притягнення особи до адміністративної відповідальності розцінюється як «кримінальне обвинувачення», оскільки адміністративні правопорушення та стягнення мають ознаки, притаманні «кримінальному обвинуваченню» у значенні ст. 6 Конвенції.
Зважаючи на суть правопорушення, його характер, санкцію, наведені положення можуть бути застосовані і у даній справі.
Суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.
Оцінюючи вищеописані зібрані по справі, досліджені та перевірені у судовому засіданні докази, суд визнає їх такими, що знаходяться у об`єктивному взаємозв`язку з інкримінованим правопорушенням, не спростовані у ході судового розгляду, передбачені як джерела доказування чинним законодавством та зібрані у відповідності процесуальними нормами, відтак вважає повністю доведеним факт вчинення особою інкримінованого адміністративного правопорушення. 
У свою чергу, оцінюючи наведені вище заперечення сторони захисту, виходжу з наступного.
Навіть ті вислови на які посилається сам  ОСОБА_2  у своїх письмових поясненнях, на кшталт «аферистка» чи «авантюристка», висловлені у присутності дітей на адресу їх матері містять очевидний негативний контекст і являються ознакою психологічного насильства. Також, судом приймаються до уваги доводи та наведені вище пояснення самої потерпілої  ОСОБА_1 з приводу того, як вона сприймала ці вислови в момент конфлікту.
Згідно із ст. 1 ЗУ від 07.12.2017 № 2229-VIII «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі – Закон № 2229-VIII), під домашнім насильством розуміється діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Водночас, у п. «b» ст. 3 Конвенція Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами (далі – Стамбульська конвенція) визначає домашнє насильство як всі акти фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, які відбуваються в лоні сім`ї чи в межах місця проживання або між колишніми чи теперішніми подружжями або партнерами, незалежно від того, чи проживає правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні або незалежно від того, чи проживав правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні. Як наголошується у Стамбульській конвенції (ст. 2), її положення застосовуються до всіх форм насильства щодо жінок, у тому числі до домашнього насильства, яке зачіпає жінок непропорційно.
Мета адміністративного покарання і інших адміністративних заходів держави полягає в негайному реагуванні на окремий випадок домашнього насильства, який сам по собі не становить кримінального правопорушення, з метою своєчасно та ефективно запобігти подальшій ескалації насильства та захистити жертву.
У цій ситуації очевидним для суду є і те, що манера та обставини спілкування  ОСОБА_2 з колишньою дружиною негативно вплинули на дітей. Водночас, факт вчинення домашнього насильства психологічного характеру не повинен бути доведений якимось окремим видо доказів, а повинен бути перевірений та доведений сукупністю усіх доказів у справі. Крім того, той факт, що потерпілі особи не звертались після правопорушення за допомогою до спеціалістів чи медиків сам по собі не свідчить про те, що психологічного насильства не було.
З огляду на наведене, суд відхиляє доводи сторони захисту щодо заперечення наявності у діях ОСОБА_2 інкримінованих правопорушень.
Відтак, суд приходить до висновку, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкриміновані правопорушення були вчинені і обвинувачена особа є винною у їх скоєнні, тобто вина  ОСОБА_2 доведена поза розумним сумнівом.
Таким чином, аналізуючи докази по даній справі з точки зору їх допустимості, об`єктивності та достатності, приходжу до висновку, що вина  ОСОБА_2 у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1, 2 ст. 173-2 КУпАП, доведена належними та допустимими доказами.
Статтею 33 КУпАП передбачено, що стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. При накладенні стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, крім випадків накладення стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксованому в автоматичному режимі.
Згідно ст.36 КУпАП, при вчиненні однією особою двох або більше адміністративних правопорушень адміністративне стягнення накладається за кожне правопорушення окремо.
Якщо особа вчинила кілька адміністративних правопорушень, справи про які одночасно розглядаються одним і тим же органом (посадовою особою), стягнення накладається в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених. До основного стягнення в цьому разі може бути приєднано одне з додаткових стягнень, передбачених статтями про відповідальність за будь-яке з вчинених правопорушень.
Беручи до уваги те, що адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, а також запобігання вчиненню нових правопорушень як самим правопорушником, так і іншими особами, суд дійшов висновку, з врахуванням положень визначених ст. 36 КУпАП, необхідним та достатнім є адміністративне стягнення у виді штрафу, тобто стягнення в межах санкції, встановленої за більш серйозне правопорушення з числа вчинених – ч. 2 ст.173-2 КУпАП.
Водночас, зважаючи на встановлені обставини справи, зокрема те, що, як  ОСОБА_2 , так і  ОСОБА_1 , визнають факти систематичних конфліктних ситуації та непорозумінь у спілкуванні між ними, суд вважає за доцільне рекомендувати вказаним особам обмежити до мінімуму спілкування один з одним у присутності спільних дітей. Такі дії, за переконанням суду, забезпечать уникнення спричинення малолітнім дітям  ОСОБА_2  та  ОСОБА_1 додаткових чи нових психологічних травм чи страждань.
Крім того, суд звертає увагу  ОСОБА_2  та  ОСОБА_1  на те, що відповідно до вимог ст. 150 Сімейного кодексу, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.
Згідно ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.  Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.  Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону.  
Крім того, ст. 40-1 КУпАП передбачено, що судовий збір у провадженні по справі про адміністративне правопорушення у разі винесення судом (суддею) постанови про накладення адміністративного стягнення сплачується особою, на яку накладено таке стягнення. Розмір і порядок сплати судового збору встановлюється законом. Згідно п. 5 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», у разі ухвалення судом постанови про накладення адміністративного стягнення з правопорушника стягується 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому з особи яка притягується до відповідальності на користь держави слід стягнути судовий збір у визначеному розмірі.
Водночас, відповідно до ч.1 ст.8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі, за таких умов, зокрема коли особа є військовослужбовцем.
Згідно ч. 2 ст. 8 Закону України «Про судовий збір», суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.
Відтак, враховуючи те, що  ОСОБА_2 є діючим військовослужбовцем, приймає участь в захисті держави, що підтверджується копією довідки виданої в/ч НОМЕР_1 №26/1779 від 12.02.2026, суд приходить до висновку про можливість звільнення останнього від сплати судового збору.
Керуючись ст. 283, 284 КУпАП, 
постановив:
Об`єднати в одне провадження справи про притягнення  ОСОБА_2  до адміністративної відповідальності за ч. 1, 2 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення.
Присвоїти об`єднаній справі 461/1229/26 (провадження 3/461/660/26).
ОСОБА_2  визнати винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених ч. 1, 2 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накласти на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 35 (тридцяти п`яти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 595 (п`ятсот дев`яносто п`ять) гривень 00 копійок.
На підставі ч. 2 ст. 8 Закону України «Про судовий збір»,  ОСОБА_2 звільнити від сплати судового збору.
Постанова може бути оскаржена протягом десяти днів з дня її винесення.
Відповідно до ст. 307 Кодексу України про адміністративні правопорушення, штраф має бути сплачений порушником не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня вручення йому постанови про накладення штрафу, крім випадків, передбачених статтями 300-1, 300-2 цього Кодексу, а в разі оскарження такої постанови - не пізніш як через п`ятнадцять днів з дня повідомлення про залишення скарги без задоволення.  У разі відсутності самостійного заробітку в осіб віком від шістнадцяти до вісімнадцяти років, які вчинили адміністративне правопорушення, штраф стягується з батьків або осіб, які їх замінюють.  Штраф, накладений за вчинення адміністративного правопорушення, вноситься порушником в установу банку України, за винятком штрафу, що стягується на місці вчинення правопорушення, якщо інше не встановлено законодавством України.  У разі несплати штрафу на місці вчинення адміністративного правопорушення документ, що підтверджує його сплату, або його копія не пізніше трьох робочих днів після закінчення строку, передбаченого частиною першою цієї статті, надсилається правопорушником до органу (посадовій особі), який виніс постанову про накладення цього штрафу.
Згідно ст. 308 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у разі несплати правопорушником штрафу у строк, установлений частиною першою статті 307 цього Кодексу, постанова про накладення штрафу надсилається для примусового виконання до органу державної виконавчої служби за місцем проживання порушника, роботи або за місцезнаходженням його майна в порядку, встановленому законом.  
У порядку примусового виконання постанови про стягнення штрафу за вчинення адміністративного правопорушення з правопорушника стягується:
подвійний розмір штрафу, визначеного у відповідній статті цього Кодексу та зазначеного у постанові про стягнення штрафу;
витрати на облік зазначених правопорушень. 
Розмір витрат на облік правопорушень визначається Кабінетом Міністрів України.

Суддя  В.В. Стрельбицький