ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/1026/25	
м. Одеса, проспект Шевченка, 29,
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі:
головуючого судді Савицького Я.Ф.,
суддів: Богацької Н.С.,
Принцевської Н.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Бабича Максима Євгеновича
на рішення Господарського суду Одеської області
від 16 червня 2025 року (повний текст складено 20.06.2025)
у справі № 916/1026/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебет»
до відповідача фізичної особи-підприємця Бабича Максима Євгеновича
про стягнення 40 981,90 грн.,

суддя суду першої інстанції: Желєзна С.П.
місце винесення рішення: м. Одеса, просп. Шевченка 29, Господарський суд Одеської області

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 Товариство з обмеженою відповідальністю «Дебет» (позивач) звернулося до Господарського суду Одеської області з позовною заявою про стягнення з фізичної особи-підприємця Бабича Максима Євгеновича (відповідач) заборгованості у розмірі 40 981,90 грн., з якої 29 190,59 грн. – основна заборгованість, 2 391,01 грн. – 3 % річних, 9 400,30 грн. – інфляційні нарахування. Також позивач просив зазначити у рішенні суду про нараховування 3% річних на суму основного боргу з 15.03.2025 до моменту виконання рішення суду. Нарахування 3% річних необхідно здійснювати за наступною формулою: Сума 3% річних = С х 3 х Д / КДР / 100, де: С - сума основного боргу, Д - кількість днів прострочення, КДР кількість днів у році. Роз`яснити органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, що у випадку часткової сплати фізичною особою-підприємцем Бабичем Максимом Євгеновичем суми основного боргу, нарахування 3% річних повинно здійснюватися на залишок заборгованості. Також позивач просив стягнути з відповідача судові витрати.
Позовні вимоги мотивовані тим, що на підставі Договору про відступлення права вимоги від 17.12.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛВК-МІЛК», в особі ліквідатора Біленка Р.І., Товариству з обмеженою відповідальністю «Дебет» перейшло право вимоги дебіторської заборгованості, у зв`язку з неналежним виконання відповідачем своїх зобов`язань за отриманий товар згідно видаткових накладних.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 16.06.2025 у справі №916/1026/25 (суддя Желєзна С.П.) позов задоволено. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця Бабича Максима Євгеновича на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебет» суму основного боргу у розмірі 29190,59 грн., 3% річних у розмірі 2 391,01 грн., збитки від інфляції у розмірі 9 400,30 грн., судовий збір у розмірі 2422,40 грн. Органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення, здійснювати нараховування 3% річних на суму основного боргу з 15.03.2025 до моменту виконання рішення суду. Нарахування 3% річних необхідно здійснювати за наступною формулою: Сума 3% річних = С х 3 х Д / КДР / 100, де: С - сума основного боргу, Д - кількість днів прострочення, КДР кількість днів у році. Роз`яснити органу (особі), що здійснюватиме примусове виконання рішення суду, що у випадку часткової сплати фізичною особою-підприємцем Бабичем Максимом Євгеновичем суми основного боргу, нарахування 3% річних повинно здійснюватися на залишок заборгованості.
Висновок суду першої інстанції мотивований тим, що на підставі Договору відступлення права вимоги від 17.12.2024, право вимоги виконання відповідачем зобов`язань з оплати поставленого Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛВК-МІЛК» товару на суму 36 162,08 грн. – були відступлені на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебет». Також судом зазначено, що приймаючи до уваги наявні в матеріалах справи видаткові накладні, між сторонами було укладено договір поставки у спрощений спосіб, у відповідності до положень ч.1,5 ст.265 Господарського кодексу України. Так, на підставі наявних в матеріалах справи первинних документів, підтверджується наявність у відповідача заборгованості за отриманий товар за видатковими накладними у сумі 29 190,59 грн., на яку нараховані 3 % річних та інфляційні нарахування.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, фізична особа-підприємець Бабич Максим Євгенович 15.07.2025 звернувся до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 16.06.2025 у справі №916/1026/25 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебет» до фізичної особи-підприємця Бабича Максима Євгеновича – відмовити у повному обсязі.
Разом з апеляційною скаргою апелянтом заявлено клопотання про поновлення процесуального строку на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції з посиланням на те, що повний текст оскаржуваного рішення отримав поштою 24.06.2025.
Доводи апеляційної скарги фізичної особи-підприємця Бабича Максима Євгеновича ґрунтуються на відсутності заборгованості перед Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛВК-МІЛК», оскільки сума у розмірі 29 190,59 грн. була сплачена апелянтом, що підтверджується банківською випискою з рахунку фізичної особи від 10.07.2025. Таким чином, як стверджує апелянт, належним чином виконав взяті на себе зобов`язання щодо оплати за товар перед товариством.
Крім того, скаржник зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення, судом першої інстанції не було повністю досліджено всі докази та не було належним чином повідомлено про розгляд даної справи , а тому рішення Господарського суду Одеської області від 16.06.2025 у справі № 916/1026/25 підлягає скасуванню.
За результатами автоматизованого розподілу справ між суддями, оформленого протоколом від 15.07.2025, для розгляду даної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Савицького Я.Ф., суддів: Богацької Н.С., Принцевської Н.М.
Враховуючи те, що апеляційна скарга подана безпосередньо до суду апеляційної інстанції, ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.07.2025 вирішення питання щодо можливості відкриття, повернення, залишення без руху або відмови у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою фізичної особи-підприємця Бабича Максима Євгеновича було відкладене до надходження витребуваних цією ж ухвалою з Господарського суду Одеської області матеріалів вищезазначеної справи до суду апеляційної інстанції.
24.07.2025 матеріали справи №916/1026/25 надійшли до Південно-західного апеляційного господарського суду.
25.07.2025 ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду поновлено фізичній особі-підприємцю Бабичу Максиму Євгеновичу строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Одеської області від 16.06.2025 у справі №916/1026/25; відкрито апеляційне провадження за апеляційною фізичної особи-підприємця Бабича Максима Євгеновича на рішення Господарського суду Одеської області від 16.06.2025 у справі №916/1026/25. Також, вказаною ухвалою вирішено розглянути апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Бабича Максима Євгеновича в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами та продовжено розгляд апеляційної скарги фізичної особи-підприємця Бабича Максима Євгеновича на рішення Господарського суду Одеської області від 16.06.2025 на розумний строк.
30.07.2026 до суду апеляційної інстанції надійшла заява від Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебет», відповідно до якої просив приєднати до автоматизованої системи документообігу суду представника позивача – адвоката Марченка В.С., з метою отримання можливості ознайомитись з матеріалами справі №916/1026/25 та можливістю користуватись іншими процесуальними правами, згідно ст.43 Цивільно процесуального кодексу України в електронному вигляді в підсистеми Електронний суд. 
04.08.2025 від Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебет» до суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого просив залишити апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Бабича Максима Євгеновича на рішення господарського суду Одеської області від 16.06.2025 у справі № 916/1026/25 без задоволення, оскаржуване рішення залишити без змін. 
Позиція позивача полягає в тому, що подана апелянтом до суду апеляційної інстанції довідка з банку б/н від 10.07.2025 про сплату заборгованості – не є належним та допустимим доказом, тому що зазначена довідка не доводить факт сплати заборгованості саме за видатковими накладними, які наявні в матеріалах справи та не доводять оплати суми заборгованості за поставлений товар у розмірі 29109,59 грн.
Апеляційний господарський суд враховує, що відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Разом з цим Європейський суд з прав людини щодо критеріїв оцінки розумності строку розгляду справи визначився, що строк розгляду має формувати суд, який розглядає справу. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.
Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним слід вважати строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального та процесуального законів.
Розумність тривалості провадження повинна визначатися з огляду на обставини справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також ступінь важливості предмета спору для заявника (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Савенкова проти України» від 02.05.2013, «Папазова та інші проти України» від 15.03.2012).
Європейський суд щодо тлумачення положення «розумний строк» в рішенні у справі “Броуган та інші проти Сполученого Королівства” роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.
З огляду на зазначене, з метою повного, об`єктивного та всебічного розгляду апеляційної скарги, враховуючи обставини, пов`язані зі запровадженням в Україні воєнного стану – постійні тривали повітряні тривоги, відключення електропостачання та інші чинники тощо, у зв`язку з якими існують обмеження у робочому часі; приймаючи до уваги принцип незмінності складу суду та значну завантаженість колегії суддів апеляційної інстанції, перебування членів апеляційної колегії у відрядженнях, на лікарняних та у відпустках тощо; з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, апеляційна скарга у даній справі розглядається у "розумний строк", тобто такий, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій та справедливого та неупередженого вирішення судом спору.
Статтею 269 Господарського процесуального кодексу України унормовано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені рішення, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступних висновків.
Як вбачається з матеріалів справи, Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛВК-Мілк» було поставлено на адресу господарської діяльності фізичній особі-підприємцю Бабича М.Є. товар (вершки, кефір, йогурт, сир тощо) на загальну суму 29190,59 грн, що підтверджується наступними підписаними між постачальником та покупцем видатковими накладними: 
- №531/02 від 21.02.2022 на суму 5000,00 грн.;
- №2022 від 24.06.2022 на суму 2584,70 грн.;
- №2036 від 27.06.2022 на суму 1679, 52 грн.;
- №2055 від 04.07.2022 на суму 3225, 65 грн.;
- №2076 від 11.07.2022 на суму 2820, 62 грн.; 
- №2080 від 11.07.2022 на суму 2384, 36 грн.; 
- №2103 від 15.07.2022 на суму 1195, 98 грн.; 
- №2116 від 18.07.2022 на суму 1655, 90 грн.; 
- №2130 від 22.07.2022 на суму 2246, 24 грн.;
- №2138 від 25.07.2022 на суму 1322, 27 грн.;
- №2156 від 29.07.2022 на суму 554, 34 грн.; 
- №2719 від 01.08.2022 на суму 934, 52 грн.; 
- №2809 від 05.08.2022 на суму 976, 66 грн.; 
- №2812 від 08.08.2022 на суму 1973, 22 грн.;
- №2955 від 12.08.2022 на суму 637, 32 грн.
Зазначеними вище видатковими накладними підтверджується, що Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛВК-Мілк» було поставлено фізичній особі-підприємцю Бабичу М.Є. товар на загальну суму 29 190,59 грн. Однак в матеріалах справи відсутні докази оплати відповідачем вартості поставленого товариством товару.
17.12.2024 між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛВК-Мілк» (Продавець, Первісний кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Дебет» (Покупець, Новий кредитор) було укладено договір про відступлення права вимоги, відповідно до п. 1.1-1.2 якого у порядку, в обсязі та на умовах, визначених договором та чинним законодавством України, Первісний кредитор відступає Новому кредитору право вимоги дебіторської заборгованості на суму 526 358,84 грн в процедурі банкрутства ТОВ «ЛВК-Мілк», у зв`язку з чим, Новий кредитор стає кредитором за основним зобов`язанням на всю суму заборгованості за основним зобов`язанням. Детальний обсяг права вимоги дебіторської заборгованості, придбаного за результатами проведення аукціону №BRD001-UA-20241108-15846 від 19.11.2024, відображено у додатку № 1 до договору (довідка про стан дебіторської заборгованості на 01.09.2024). За цим договором Новий кредитор одержує право замість Первісного кредитора вимагати від боржників виконання всіх зобов`язань за основним зобов`язанням.
Відповідно до п. 2.1 договору, Первісний кредитор відповідно до пункту 3 статті 82 Кодексу України з процедур банкрутства засвідчує, що Новим кредитором здійснено повну оплату за право вимоги дебіторської заборгованості на суму 526 358,84 грн в процедурі банкрутства згідно п. 2.2 цього договору.
За змістом п. 3.1, 3.2 договору про відступлення права вимоги від 17.12.2024 Новий кредитор підтверджує, що в момент підписання цього договору Первісний кредитор передає, а Новий кредитор отримує документи на підтвердження права вимоги. З моменту підписання сторонами цього договору до Нового кредитора переходить право вимоги Первісного кредитора за основним зобов`язанням в повному обсязі, а Первісний кредитор втрачає зазначені права вимоги повністю. 
Протоколом про проведення аукціону №BRD001-UA-20241108-15846 від 19.11.2024, Товариству з обмеженою відповідальністю «ЛВК-Мілк» було відступлено, зокрема, право вимоги до фізичної особи-підприємця Бабича М.Є. на суму 36 162,08 грн. 
Додаток №1 до договору про відступлення права вимоги від 17.12.2024 містить перелік контрагентів та суми заборгованості, право вимоги яких було відступлено на користь Нового кредитора. 
17.12.2024 Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛВК-Мілк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Дебет» було підписано акт приймання майна на аукціоні, відповідно до п. 1 якого Продавцем передано, а Покупцем прийнято майно, що є предметом продажу на аукціоні №BRD001-UA-20241108-15846 по лоту № 1, який відбувся 19.11.2024, а саме: право вимоги дебіторської заборгованості на суму 526 358,84 грн в процедурі банкрутства Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛВК-Мілк».
07.01.2025 листом Товариством з обмеженою відповідальністю «Дебет» було повідомлено ФОП Бабича М.Є. про укладення з Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛВК-Мілк» договору про відступлення права вимоги від 17.12.2024, а також перехід до позивача права вимоги на суму 36 162,08 грн, яку позивач просив сплатити на рахунок товариства. 
Зазначений лист 18.02.2025 направлений на адресу фізичної особи-підприємця Бабича М.Є. засобами поштового зв`язку листом з описом вкладення.
Задовольняючі позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебет», місцевий господарський суд вірно зазначив, що між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛВК-Мілк» та фізичною особою-підприємцем Бабичем М.Є. було укладено договір поставки у спрощений спосіб. Однак, враховуючі заміну кредитора у зобов`язанні, відсутність доказів оплати відповідачем за отриманий товар, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про правомірність заявлених позовних вимог до відповідача про стягнення заборгованості у сумі 29 190,59 грн. за поставку товару, 3% річних у сумі 2 391,01 грн. та 9 400,30 грн. – інфляційних нарахувань.
Вказані обставини і стали підставою для звернення Товариства з обмеженою відповідальністю «Дебет» до господарського суду з відповідним позовом.
Проаналізувавши апеляційну скаргу в межах її доводів, перевіривши правильність юридичної оцінки встановлених фактичних обставин справи, застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при винесені рішення, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду дійшла наступних висновків.
Як встановлено судом, предметом спору в даній справі є матеріально-правова вимога позивача до відповідача щодо оплати поставленого товару за наявними в матеріалах справи видатковими накладними.
При цьому, скаржник в апеляційній скарзі заперечує про наявність заборгованості, оскільки з доданої до апеляційної скарги банківської виписки з рахунку фізичної особи-підприємця Бабича Максима Євгеновича від 10.07.2025 № б/н вбачається , що сума у розмірі 29 190,59 грн. – була сплачена за видатковими накладними. 
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, про укладання між Товариством з обмеженою відповідальністю «ЛВК-Мілк» та фізичною особою-підприємцем Бабичем М.Є. договору поставки у спрощений спосіб.
Відповідно до ст.175 Господарського кодексу України, майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
У відповідності зі статтею 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.
Відповідно до ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
З урахуванням вищевикладеного, враховуючи положення ст. 204 Цивільного кодексу, України щодо презумпції правомірності правочину, який не був визнаний судом недійсним у встановленому порядку, договір поставки є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з частинами 1,2,3 ст. 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частин 1, 3 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Згідно до ст.79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Оцінюючи надані позивачем у підтвердження обставини поставки товару докази, через призму стандарту "вірогідність доказів", суд вважає доведеною обставину поставки відповідачу товару за договором на суму 29 190,59 грн.
Згідно до ст.193 ГК України, яка цілком кореспондується зі ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
Відтак, з огляду на підтвердження матеріалами справи обставини поставки товару, враховуючи також те, що належних доказів, які б спростовували наявність заборгованості, відповідач, згідно приписів ст.74, 76-77 Господарського процесуального кодексу України, не надав, суд доходить до висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідача суми основного боргу у сумі 29 190,59 грн.
Посилання скаржника в апеляційній скарзі на довідку з банку б/н від 10.07.2025 - не є належним та допустимим доказом, оскільки не доводить факт оплати заборгованості саме за наявними в матеріалах справи видатковими накладними у розмірі 29 190,59 грн.
Крім того, фізична особа-підприємець Бабич Максим Євгенович не заперечував отримання товару за видатковими накладними від Товариства з обмеженою відповідальністю «ЛВК-Мілк».
Таким чином, враховуючи заміну кредитора у зобов`язанні, відсутність належних доказів оплати відповідачем за отриманий товар, колегія суддів вважає правомірним стягнення з позивача на користь відповідача заборгованості за поставку товару.
Судовою колегією спростовуються доводи апелянта про незнання, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ЛВК-Мілк» перебуває у стані банкротства та відступлення права вимоги до нового кредитора не є належним доказом та значенням у даній справі, оскільки матеріалами справи підтверджується направлення первинних документів щодо відступлення права вимоги на належну адресу відповідача. 
Щодо позовних вимог про стягнення 3% річних у сумі 2 391,01 грн. та інфляційних втрат у сумі 9 400,30 грн. суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України установлено відповідальність за порушення грошового зобов`язання, яка полягає у тому, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Виходячи зі змісту частини 1 статті 598, статей 599, 600, 604-609 Цивільного кодексу України, саме по собі судове рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною 2 статті 625 цього Кодексу.
Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.04.2018 року по справі № 908/1394/17.
Отже, за змістом статті 625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення.
З урахування означеного, з огляду на відсутність в матеріалах справи доказів погашення суми основного боргу, суд зазначає про обґрунтованість вимог позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат.
Перевіривши наведений позивачем у позовній заяві розрахунок інфляційних втрат та розрахунок 3% річних, суд вважає їх вірними, а вимоги в цій частині такими, що підлягають задоволенню.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово та послідовно звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання.
Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц та інших.
Інші доводи, наведені скаржником в апеляційній скарзі, колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи, а також не впливають на вірне вирішення судом першої інстанції даного спору. 
З огляду на викладене, апеляційний господарський суд вважає висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимоги є законним та обґрунтованим. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006р. ).
Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно статті 276 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги положення чинного законодавства і встановлені обставини справи, оцінивши докази у справі в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга фізичної особи-підприємця Бабича Максима Євгеновича на рішення Господарського суду Одеської області від 16.06.2025 у справі №916/1026/25 задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишається без змін.
З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, в порядку ст. 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати зі сплати судового збору за подання та розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта.
Керуючись ст. 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, –

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця Бабича Максима Євгеновича залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 16.06.2025 у справі №916/1026/25 - без змін.
Постанова відповідно до вимог ст. 284 Господарського процесуального кодексу України набирає законної сили з дня її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Савицький Я.Ф.
Суддя Богацька Н.С.
Суддя Принцевська Н.М.