05.03.2026
Справа № 497/2251/25
Провадження № 2/497/349/26
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05.03.2026 року Болградський районний суд Одеської області в складі: 
головуючого судді – Раца В.А.,
секретаря – Божевої І.Д., 
без участі сторін, 
розглянувши у загальному позовному провадженні, у відкритому судовому засіданні в місті Болграді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину будинку, -
ВСТАНОВИВ:
03.09.2025 року представник позивача - адвокат Цоєва В.В., яка підтвердила свої повноваження електронним ордером серії ВН №1559323 від 02.09.2025 року, звернулася до суду з цим позовом та просить постановити судове рішення, яким:
- визнати будинок з земельною ділянкою (кадастровий номер 5121410100:02:002:0059), який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 і належить згідно договору купівлі-продажу від 02 вересня 2015 року ОСОБА_2 , спільною сумісною власністю подружжя;
- визнати за позивачем право власності на 1/2 частину житлового будинку з земельною ділянкою (кадастровий номер 5121410100:02:002:0059), які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . 
Вимоги мотивує тим, що 27 серпня 2011 року позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 . Згодом підтримання шлюбних відносин з відповідачем стало неможливим і вони припинили сумісне проживання близько 1,5 років назад. 23 грудня 2024 року було розірвано шлюб у Республіці Молдова, у м. Вулканешти. Від шлюбу у них є двоє неповнолітніх синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Під час спільного проживання, 2 вересня 2015 року, вони з відповідачем купили за спільні кошти житловий будинок з земельною ділянкою (кадастровий номер 5121410100:02:002:0059) за адресою: АДРЕСА_1 . Договір був оформлений лише на відповідача ОСОБА_2 , який за договором був покупцем. Згідно договору вартість будинку складає 145 000,00 грн. і вартість земельної ділянки 36 500,00 грн., тобто загальна вартість складає 181 500,00 грн. Отже, все майно було куплено за сумісні кошти сторін і є сумісною власністю подружжя, таким чином, позивач має право на 1/2 частку від усього майна. У добровільному порядку відповідач не бажає призвести розподіл, тому вона вимушена звернутися до суду з цім позовом.
Ухвалою судді від 11.09.2025 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання, про що повідомлено сторони.
Прдставник позивача – адвокат Цоєва В.В. надала до суду заяву 05.03.2026 року, в якій просила суд розглядати справу у її відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, наполягала на їх задоволенні, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів.
Відповідач ОСОБА_2 , до суду не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України за веб-адресою: http://bg.od.court.gov.ua/sud1507/, та надіслання судової повістки за місцем реєстрації, причину неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву до суду не подав, тому суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України за відсутності заперечень до того позивача.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Зі ст. 81 ЦПК України вбачається, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено, що сторони 27 серпня 2011 року уклали між собою шлюб, який зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Болградського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис №129, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 від 27 серпня 2011 року (а.с.13).
Від цього шлюбу у сторін народилися двоє синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.14) та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.15).
З матеріалів справи вбачається, що 06 грудня 2024 року шлюб між сторонами було розірвано у суді м. Комрат, відповідно до якого було видано свідоцтво про розірвання шлюбу №59 від 23 грудня 2024 року, яке видане Службою цивільного стану в м. Вулканешти.
У період перебування у шлюбі сторони придбали наступне майно, яке було оформлено на відповідача ОСОБА_2 :
- житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 02.09.2015 року посвідчений приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Ажинтаревим В.В., зареєстрований в реєстрі №1711 (а.с.27). Право власності відповідача зареєстроване 02 вересня 2015 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності запис №11007090, про що свідчить витяг про державну реєстрацію №43144396 від 02.09.2015 року (а.с.17);
- земельну ділянку за цією ж саме адресою: АДРЕСА_1 , площею 580 кв.м., кадастровий номер 5121410100:02:002:0059, призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що підтверджується договором дарування від 02 вересня 2015 року посвідчений приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Ажинтаревим В.В., зареєстрований в реєстрі №1718 (а.с.28-29). Право власності відповідача зареєстроване 02 вересня 2015 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності запис №11008791, про що свідчить витяг про державну реєстрацію №43152015 від 02.09.2015 року (а.с.18).
Як вбачається зі звіту про оцінку майна житлового будинку та земельної ділянки які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , виконаного 27.08.2025 року ТОВ «Оціночний центр «МІНМАКС» дійшли такого висновку. Ринкова вартість житлового будинку загальною площею 160,1 кв.м. станом на час надання висновку становить 4 731,00 доларів США, що за курсом Нацбанку України становить 195 720,00 грн. Ринкова вартість земельної ділянки розміром 580 кв. м. за кадастровим номером №5121410100:02:002:0059 станом на час надання висновку становить 1 102,00 доларів США, що за курсом Нацбанку України становить 45 600,00 грн. По курсу НБУ – 1 дол. США = 41,3722 грн. станом 27.08.2025 року(а.с.19-26).
У договорі вартість будинку складала 145 000,00 грн., а саме станом на день його укладення 02.09.2015 року.
Земельна ділянка була передана безоплатно у власність ОСОБА_2 , проте, цей дар сторони оцінили у 36 500,00 грн. 
Відповідно до ч.2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.
Згідно із ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Згідно з ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.
Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. 77-79 ЦПК України) і це є її процесуальним обов`язком (ст.ст.12,13,81ЦПК України).
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до п.п. 22,23,28,30 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті60,69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Так, відповідно дост. 69 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно зі ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Статтею 71 СК України передбачено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Частиною 4 та 5 ст. 71 СК України встановлено, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.
Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Вимоги позивача щодо земельної ділянки, яка належить відповідачу на підставі договору дарування, також обґрунтовані, незважаючи на п.2 ч.1 ст. 57 СК України, про належність майна на праві особистої приватної власності чоловіку. дружини, як таке, що, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування виходячи з наступного.
Відповідно до ч.1ст. 120 ЗК України разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. У разі якщо відчужувачу (попередньому власнику) такого об`єкта належала частка у праві спільної власності на земельну ділянку, до набувача цього об`єкта переходить право власності на таку частку. При вчиненні правочину, що передбачає перехід права власності на зазначений об`єкт, мають дотримуватися вимоги частини шістнадцятої цієї статті.
Отже, до особи, яка набула право власності на жилий будинок, який розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій він розміщений, без зміни її цільового призначення.
Згідно з ч.1ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Зі змісту наведених норм ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України вбачається про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
Чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.
Вказаний правовий висновок міститься в постанові Верховного суду від 04.10.2023 року в справі №691/1240/18).
Таким чином нерухоме майно (житловий будинок та земельна ділянки при ньому) є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, тобто є законні підстави для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину вказаного майна.
Враховуючи встановлення правового статусу будинку, як спільної сумісної власності подружжя й, відповідно, визнання за сторонами права власності по 1/2 частини будинку, тобто набуття права власності позивачем на частку в будинку, до позивача переходить право власності на відповідну частку земельної ділянки під будинком.
За таких обставин, суд вбачає, що задоволення позову не суперечить закону та не порушує права та охоронювані законом інтереси інших осіб, тому вимога про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку і 1/2 земельної ділянки при ньому, є обґрунтованою і підлягає задоволенню.
Щодо стягнення судових витрат, то позивач не заявляє вимоги щодо стягнення понесених судових витрат з відповідача, тому суд не розглядає це питання.
Керуючись ст.ст.364, 365, 368, 370, 372, 377 ЦК України, ст.120 ЗК України, ст.ст.57, 60, 63, 70, 71 СК України, ст.ст.12, 81, 89, 141, 263, 265, 268, 280-282, 354, ЦПК України, - 

УХВАЛИВ: 
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину будинку - задовольнити.
Визнати об`єктами права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 наступне майно:
- житловий будинок з господарськими будівлями і дворовими спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;
- земельну ділянку за цією ж саме адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,058 га, кадастровий номер 5121410100:02:002:0059, призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд;
прво власності яких зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 .
У порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , право власності на наступне майно:
- 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями і дворовими спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;
- 1/2 частину земельної ділянки за цією ж саме адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,058 га, кадастровий номер 5121410100:02:002:0059, призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.  
Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. 

Суддя           В.А. Раца