ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2026 року м. Дніпро Справа № 912/1523/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючий суддя: Чус О.В. (доповідач), 
судді: Кощеєв І.М., Дармін М.О.
секретар судового засідання Солодова І.М.
за участю:
від позивача: Панова К.О. (поза межами суду) – адвокат;
від відповідача: Цапенко О.М. (поза межами суду) – адвокат;
від третьої особи: не з`явився; 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКОСТАЙЛ" на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 02.10.2025 (повне рішення складено 13.10.2025, суддя Глушков М.С.) у справі №912/1523/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКОСТАЙЛ", м. Кропивницький
до відповідача: Товариства з додатковою відповідальністю "АТП 13554", м. Кропивницький
за участю третьої особи: Кропивницька міська рада, м. Кропивницький
про встановлення земельного сервітуту,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.
До Господарського суду Кіровоградської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКОСТАЙЛ" (далі - ТОВ "ЕКОСТАЙЛ") до Товариства з додатковою відповідальністю "АТП 13554" (далі - ТДВ "АТП 13554") про встановлення на користь ТОВ "ЕКОСТАЙЛ" постійного, безстрокового та безоплатного земельного сервітуту на право проходу та проїзду на транспортному засобі частиною земельної ділянки, кадастровий номер 2621610100:01:011:0033, яка перебуває в користуванні ТДВ "АТП 13554" на праві постійного користування, до приміщення за адресою: Кіровоградська область, м. Кропивницький (місто Кіровоград), вулиця Лавандова (вулиця Тореза), будинок 27-а; розміщення: підвальне приміщення; площа: 192,9 кв.м відповідно до висновків земельно-технічної експертизи, яку буде проведено. 
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що є орендарем приміщення по вул. Лавандова, 27-а, яке є підвальним приміщенням виробничого будинку, що розташоване на земельній ділянці, яка перебуває у постійному користуванні відповідача, тому потребує встановлення земельного сервітуту.

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі та мотиви його прийняття.
Рішенням Господарського суду Кіровоградської області від 02.10.2025 у справі №912/1523/25 у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Рішення місцевого господарського суду мотивовано наступним:
- позивач не довів належними та допустимими доказами факт неможливості використання орендованого ним приміщення без обтяження сервітутом земельної ділянки відповідача, а також відсутності можливості задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом, окрім як встановлення земельного сервітуту на проїзд чи прохід через належну відповідачеві земельну ділянку. Тобто, позивач не довів наявність у нього об`єктивної потреби у встановленні сервітуту, яка не може бути задоволена іншим способом;
- позивачем не розроблена технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки з кадастровим номером 3510100000:34:224:0078, що перебуває у постійному користуванні, на яку підлягає встановленню сервітут (право проходу та проїзду на транспортному засобі частиною земельної ділянки) на користь позивача. Доказів зворотного матеріали справи не містять. Крім того, зі змісту документації вбачається, що для обчислення площі земельної ділянки, на яку поширюється право сервітуту, ДП "Центр Державного земельного кадастру" виконано кадастрове знімання, безпосередньо на земельній ділянці, яка знаходиться в постійному користуванні ТДВ "АТП 13554", де проведення вказаних робіт, як стверджує відповідач, землекористувачем погоджено не було, та не надавався доступ до земельної ділянки відповідача інженеру-геодезисту для проведення вказаних робіт.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
Не погоджуючись із вищезазначеним судовим рішенням, представник Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКОСТАЙЛ" звернувся через підсистему “Електронний суд” до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить: скасувати рішення Господарського суду Кіровоградської області від 02.10.2025 у справі №912/1523/25 та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКОСТАЙЛ» в повному обсязі. Стягнути за рахунок Відповідача судові витрати у справі.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.
Позивач вважає, що рішення прийнято з порушенням норм матеріального права, зокрема статей 100, 124-1 Земельного кодексу України, частини третьої статті 402 Цивільного кодексу України, статей 26, 55-1 Закону України «Про землеустрій», та норм процесуального права, зокрема, статей 74-79, 99-100, 119, 182, 185 Господарського процесуального кодексу України.
Скаржник, з посиланням на правові висновки Верховного Суду, зазначає, що передумовою звернення до суду за встановленням сервітуту повинен бути доказ вчинення дій щодо встановлення сервітуту та недосягнення про це згоди між сторонами. Позивач означені дії вчинив, зокрема, направив Відповідачу відповідну пропозицію, проте, відповіді на неї не отримав (заява від 10.03.2025 за вих. № 172 із додатками). Спірним підвальним приміщенням Позивач користується згідно із договором оренди. Позивач має намір обладнати дане приміщення як складське приміщення для зберігання матеріальних цінностей Товариства, що, в свою чергу, потребує постійного доступу до нього з метою належної організації проведення відповідних вимірювальних, будівельних та ремонтних робіт.
Відповідно до статті 55-1 Закону України «Про землеустрій», встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права суборенди, сервітуту, проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права суборенди, сервітуту, включає: а) пояснювальну записку; б) технічне завдання на складання документації, затверджене замовником документації; в) кадастровий план земельної ділянки із зазначенням меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права суборенди, сервітуту; г) матеріали польових геодезичних робіт; ґ) копії документів, що є підставою для виникнення прав суборенди, сервітуту. Підставою виникнення сервітуту згідно із вимогами частин першої та другої статті 100 Земельного кодексу України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду, та, відповідно земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (землекористувачем) земельної ділянки. Тобто, для розроблення технічної документації щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права сервітуту, необхідно, щоб між сторонами вже був укладений договір про встановлення сервітуту.
Згідно із частиною третьої статі 100 Земельного кодексу України, істотними умовами договору про встановлення земельного сервітуту є: обсяг прав сервітуарія щодо користування земельною ділянкою (її частиною); кадастровий номер земельної ділянки, щодо якої встановлюється земельний сервітут; розмір та порядок внесення плати за встановлення сервітуту (крім випадків встановлення безоплатного сервітуту); строк дії сервітуту. Таким чином, розроблення технічної документації щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюються права сервітуту, потребує спеціальних знань та відповідно залучення сертифікованого інженера-землевпорядника. З урахуванням означених вимог, Позивачем разом із позовною заявою було подано клопотання про призначення судової експертизи у справі, однак, суд першої інстанції ухвалою від 09.09.2025 ухвалив: у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕКОСТАЙЛ» про призначення судової земельно-технічної експертизи від 06.06.2025 року – відмовити.
Певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що покладений на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність передбачає, що висновки суду можуть будуватися на умовиводах про те, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були. (постанова Великої Палати Верховного Суду у справі №916/3027/21 від 21.06.2023). Проте, всупереч означеному, суд першої інстанції в рішенні надав перевагу виключно доводам Відповідача, не навівши належного обґрунтування на підставі яких саме доказів підтверджуються вказані Відповідачем обставини та висновки у справі.

Узагальнений виклад позицій інших учасників справи.
01.12.2025 від Товариства з додатковою відповідальністю "АТП 13554" до ЦАГС надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить: апеляційну скаргу ТОВ «ЕКОСТАЙЛ» - залишити без задоволення; рішення Господарського суду Кіровоградської області від 02.10.2025 залишити без змін; судові витрати на професійну правничу допомогу в апеляційному провадженні - покласти на Позивача (Скаржника). Документи, що підтверджують фактичний розмір витрат (договір, додаткова угода, акти), Відповідач подасть у порядку ч. 8 ст. 129 ГПК України протягом п`яти днів після ухвалення рішення апеляційного суду.
Відзив обґрунтований наступним. 
Аналіз апеляційної скарги свідчить, що позивач намагається переконати суд у тому, що встановлення земельного сервітуту є єдиним способом забезпечення доступу до орендованого ним приміщення. Водночас жодного доказу на підтвердження цього твердження позивач не надає: у скарзі, як і в позові, відсутні акти фіксації перешкод, відсутні заяви чи звернення до відповідних органів, немає фото- або відеофіксації, немає висновків експертів чи інших документів, які б підтверджували неможливість доступу іншим способом.
Позивач не є належним суб`єктом права вимагати встановлення земельного сервітуту. Він не є власником нерухомого майна, не є землекористувачем, а володіє лише зобов`язальним правом оренди частини будівлі. Відповідно до ст. 98– 101 ЗК України та ст. 401– 404 ЦК України, право вимагати встановлення земельного сервітуту належить власнику або землекористувачу земельної ділянки, а не орендарю будівлі. Верховний Суд у низці рішень (зокрема, постанови у справах № 923/898/21 від 05.11.2024, № 333/2126/22 від 10.11.2023, № 487/4106/14-ц, № 1512/3008/2012) чітко вказує: орендар будівлі не є стороною, яка може вимагати встановлення земельного сервітуту. Власник приміщення — ФОП Дондес А.В. — не звертався до суду, не заявляв вимог про необхідність встановлення сервітуту, не погоджував обтяження земельної ділянки та не висловлював волі щодо зміни її правового режиму.
Позивач заперечує висновки суду щодо неналежності поданої ним схеми сервітуту та намагається представити її як документ, що може замінити технічну документацію із землеустрою. Проте, в апеляційній скарзі позивач знову не подає жодного документа, який відповідав би вимогам ст. 55-1 Закону України «Про землеустрій». Тобто, відсутні графічні матеріали, топографо-геодезична зйомка, координати, межі, кадастрові плани, а також інші елементи, без яких сервітут не може бути встановлений.
Позивач намагається видати експертизу за обов`язкову умову встановлення сервітуту, проте, це суперечить ст. 98, 100 ЗК України та ст. 401– 404 ЦК України. Наявність або відсутність експертизи не замінює обов`язку доведення необхідності сервітуту, а тим більше — неможливості задовольнити потреби іншим способом. Експертиза не може підтвердити юридичний факт «безальтернативності» сервітуту — це встановлюється виключно сторонами та доказами, а не інженерно технічними розрахунками. 
Відповідач зазначає, що на земельній ділянці з кадастровим номером 3510100000:34:224:0078 уже існує чинний зареєстрований сервітут (види 07.01 та 07.02), що підтверджено витягом з ДЗК № HB-5900767572025 від 27.08.2025. Цей сервітут надає право проходу і проїзду та повністю забезпечує потреби доступу, на які посилається позивач. За усталеною практикою Верховного Суду, повторне встановлення сервітуту при наявності вже чинного обтяження є неможливим, оскільки відсутній предмет спору та не доведено порушення права. Позивач не надав доказів перешкод, не обрав належний спосіб захисту - вимогу про усунення перешкод, а тому його апеляційні доводи є безпідставними.

Рух справи в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.10.2025 у даній справі визначена колегія суддів у складі: головуючий, доповідач суддя Чус О.В., судді: Дармін М.О., Кощеєв І.М.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 11.11.2025 відкладено вирішення питань, пов`язаних з рухом апеляційної скарги, до надходження до Центрального апеляційного господарського суду матеріалів справи № 912/1523/25. Доручено Господарському суду Кіровоградської області надіслати до Центрального апеляційного господарського суду матеріали справи № 912/1523/25.
18.11.2025 до ЦАГС надійшли матеріали справи.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 24.11.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКОСТАЙЛ" на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 02.10.2025 у справі №912/1523/25; розгляд апеляційної скарги призначено у судовому засіданні на 25.03.2026 о 10 год. 20 хв.
У судове засідання 25.03.2026 з`явилися представники позивача та відповідача. Третя особа у справі не забезпечила явку повноважного представника, про дату, час та місце судового розгляду повідомлена належним чином (т. 1, а.с. 188).
Представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити. Представник відповідача заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив відмовити у її задоволенні.
У судовому засіданні 25.03.2026 колегією суддів оголошено скорочене судове рішення (вступну та резолютивну частини постанови) у справі.

Встановлені судом обставини справи.
11.11.2024 ТОВ "ЕКОСТАЙЛ" (далі - Орендар) уклало договір оренди приміщення по вул. Лавандова, 27-а із Фізичною особою-підприємцем Дондес А.В. (далі - Орендодавець), як власником даного приміщення (далі - Договір, а.с. 8). 
Згідно з п. 2.1. Договору Орендодавець передає, а Орендар приймає у строкове платне користування (оренда) приміщення (далі - Приміщення) з наступними характеристиками: адреса: Кіровоградська область, м. Кропивницький (місто Кіровоград), вулиця Лавандова (вулиця Тореза), будинок 27-а; розміщення: підвальне приміщення; площа: 192,9 кв.м; право власності Орендодавця на приміщення підтверджується договором купівлі-продажу об`єкта малої приватизації - окремого майна - нежитлового приміщення загальною площею 192,9 кв.м за адресою: Кіровоградська обл., м. Кропивницький (м. Кіровоград), вул. Лавандова (вул. Тореза), 27-а, за результатами електронного аукціону без умов за №412 від 08.11.2024 (а.с. 10-11). 
Мета оренди згідно з п. 3.1. Договору здійснення статутної діяльності Орендаря та забезпечення побутових потреб персоналу Орендаря.
Договір укладений строком на 12 місяців (п. 4.1. Договору). 
Додатковою угодою №1 від 01.05.2025 до Договору внесено зміни до строку дії Договору, та визначено, що Договір діє з 11.11.2024 по 31.10.2027 (а.с. 9). 
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав №402927969 від 08.11.2024 власником нежитлового приміщення загальною площею 192,9 кв.м за адресою: Кіровоградська обл., м. Кропивницький (м. Кіровоград), вул. Лавандова (вул. Тореза), 27-а, є Дондес А.В. (а.с. 12). 
До справи долучено технічний паспорт на нежитлове приміщення №27а по вул. Лавандова, м. Кропивницький (а.с. 13-14). 
Згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ТДВ "АТП 13554" на праві приватної власності належить виробничий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 3443,1 кв.м, за адресою: м. Кропивницький, вул. Лавандова, буд. 27-А, та знаходиться на земельній ділянці із кадастровим номером 3510100000:34:224:0078 (а.с. 26-28). 
Позивач вказує, що земельна ділянка площею 5,5535 (кадастровий номер 3510100000:34:224:0078) перебуває у користуванні ТДВ "АТП 13554" згідно із Державним актом на право постійного користування землею серією I-КР №000132, виданим Кіровоградською міською радою 14.05.1999 (а.с. 54-58). 
Як зазначає позивач, приміщення є підвальним приміщенням виробничого будинку з господарськими будівлями та спорудами відповідача і, відповідно, знаходиться на вищезазначеній земельній ділянці.
13.03.2025 ТОВ "ЕКОСТАЙЛ" направлено ТДВ "АТП 13554" заяву №172 від 10.03.2025 із пропозицією укладення договору про встановлення земельного сервітуту на земельній ділянці із кадастровим номером 3510100000:34:224:0078 (а.с. 15-19). У заяві обґрунтовано мету встановлення земельного сервітуту та прохання надати узгодження з приводу розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на які поширюватиметься право сервітуту. 
До вказаної заяви додано копію договору оренди приміщення, проект договору про встановлення земельного сервітуту та схему зони його дії. 
Відповідач отримав вказану заяву 19.03.2025, про що свідчить трек відстеження відправлення 2500600534149 (а.с. 19 на звороті). 
Як стверджує позивач, станом на 20.05.2025 відповідь від відповідача не надходила, пропозиція укладення договору залишена без належного реагування.
Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з позовом.

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1). Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2). Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (ч. 3). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4). 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши доводи, наведені в апеляційній скарзі, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Предметом апеляційного оскарження є рішення суду першої інстанції, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог про встановлення земельного сервітуту.
У силу статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
За загальним правилом, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 321 Цивільного кодексу України).
Водночас, поняття користування чужим майном розкрито у статті 401 Цивільного кодексу України, згідно з якою зазначене право (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).
Право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту (стаття 404 Цивільного кодексу України).
Водночас, відповідно до частини першої статті 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Згідно зі статтею 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Водночас, за визначенням, наведеним у частині першій статті 98 Земельного кодексу України, право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки чи іншої заінтересованої особи на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).
Отже, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений (частини друга - четверта статті 98 Земельного кодексу України, частини перша - третя, п`ята статті 403 Цивільного кодексу України).
Крім того, положеннями статті 402 Цивільного кодексу України та статті 100 Земельного кодексу України передбачено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки або особою, яка використовує земельну ділянку на праві емфітевзису, суперфіцію. За домовленістю сторін договір про встановлення земельного сервітуту може бути посвідчений нотаріально.
Істотними умовами договору про встановлення земельного сервітуту є: обсяг прав сервітуарія щодо користування земельною ділянкою (її частиною); кадастровий номер земельної ділянки, щодо якої встановлюється земельний сервітут; розмір та порядок внесення плати за встановлення сервітуту (крім випадків встановлення безоплатного сервітуту); строк дії сервітуту (частина третя статті 100 Земельного кодексу України).
При цьому, власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення, зокрема, таких земельних сервітутів: право проходу та проїзду на велосипеді; право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху (стаття 99 Земельного кодексу України).
Крім того, відповідно до вимог частини другої статті 402 Цивільного кодексу України, частини другої статті 100 Земельного кодексу України земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно. Положення наведених норм кореспондуються з пунктом 2 частини першої статті 4 Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".
Згідно з пунктами 1, 9 частини першої статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі, зокрема: укладеного в установленому порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва або майбутній об`єкт нерухомості, речові права на які підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно тощо.
В статті 24 зазначеного Закону закріплено виключний перелік підстав для відмови в державній реєстрації прав, однією з яких є наявність зареєстрованих обтяжень речових прав на нерухоме майно тощо, крім випадків, визначених цим Законом (пункт 6 частини першої). Одним із таких виключних випадків, коли відмова в державній реєстрації з указаної підстави не застосовується, є державна реєстрація права власності та інших речових прав на нерухоме майно на підставі рішення суду щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно або витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння (пункт 1 частини четвертої).
Згідно з усталеною правовою позицією Верховного Суду (зокрема викладеною в постанові від 15.12.2021 у справі №918/303/21), правова природа сервітуту передбачає, що однією з умов його встановлення є неможливість власника майна задовольняти власні потреби без встановлення користування чужим майном.
Верховний Суд неодноразово наголошував (зокрема в постановах від 16.11.2023 у справі №442/3106/22, від 05.11.2024 у справі №923/898/21), що передумовою звернення до суду за встановленням сервітуту повинен бути доказ вчинення дій зацікавленою особою щодо встановлення сервітуту та недосягнення про це згоди із власником ділянки, щодо якої планується встановити сервітут.
Якщо особа до звернення до суду не вчиняла дій щодо встановлення сервітуту за домовленістю сторін (зокрема, не звернулася до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту), то у суду немає підстав для задоволення відповідних вимог у зв`язку з відсутністю у позивача права вимагати встановлення сервітуту за рішенням суду.
У постановах від 12.06.2019 №487/4106/14-ц, від 14.08.2019 №653/2704/16-ц, від 09.10.2019 №1512/3008/2012 Верховний Суд також дійшов висновку, що земельний сервітут може бути встановлений судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту, у разі недосягнення домовленості між цією особою та власником (володільцем) земельної ділянки. Умовою встановлення є неможливість задоволення такої потреби в інший спосіб, тобто якщо власник земельної ділянки відмовляється укласти угоду про встановлення земельного сервітуту або сторони не можуть дійти згоди про його умови.
У постанові від 20.05.2020 у справі №308/8156/14-ц Верховний Суд зауважив, що встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.
У даній справі суд апеляційної інстанції, встановлюючи наявність правових передумов встановлення сервітуту у судовому порядку, які випливають із частини третьої статті 402 ЦК України та наведених вище висновків Верховного Суду, зазначає, що ТОВ "ЕКОСТАЙЛ" як заінтересованою особою направлено ТДВ "АТП 13554" заяву із пропозицією укладення договору про встановлення земельного сервітуту на земельній ділянці із кадастровим номером 3510100000:34:224:0078, до якої додано копію договору оренди приміщення, проект договору про встановлення земельного сервітуту та схему зони його дії. Відповідач отримав вказану заяву 19.03.2025, однак, відповіді не надав. Судова колегія висновує, що з наведеного слідує дотримання позивачем необхідного порядку досудового врегулювання спору про встановлення сервітуту.
Разом з тим, досліджуючи матеріали справи на предмет неможливості ТОВ "ЕКОСТАЙЛ" задовольняти власні потреби без встановлення користування чужим майном як однієї з умов встановлення земельного сервітуту, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачем неможливості використання орендованого майна без обтяження земельної ділянки, що перебуває у постійному користуванні відповідача, сервітутом.
Матеріали цієї справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження неможливості проходу, проїзду автотранспорту позивача територією відповідача (м. Кропивницький, вул. Лавандова, буд. 27-а, земельна ділянка з кадастровим номером 3510100000:34:224:0078).
У судовому засіданні 25.03.2026 представник відповідача у своїх поясненнях підтвердив, що ворота відповідача є відкритими для всіх орендарів приміщень, розміщених на земельній ділянці 3510100000:34:224:0078, у тому числі й для позивача; відповідачем не здійснюються перешкоди для заїзду автотранспорту позивача на територію підприємства відповідача. Водночас, інші ворота [інв.№9] є закритими та використовуються лише у випадках пожежної небезпеки.
У судовому засіданні 25.03.2026 представник позивача не заперечив факту наявності можливості проїзду автотранспорту позивача на земельну ділянку 3510100000:34:224:0078 та пояснив, що позивач має намір обладнати орендоване приміщення як складське для зберігання матеріальних цінностей, тому питання про встановлення земельного сервітуту заявлено наперед, для фактичного використання приміщення.
Колегія суддів, з урахуванням ч. 2 ст. 4 ГПК України, зауважує, що судовому захисту підлягають конкретні порушені, невизнані або оспорювані права та законні інтереси позивача і суд вирішує спір у межах заявлених позовних вимог, виходячи із нормативного регулювання, чинного на момент вирішення спору. Суд не захищає право на майбутнє.
Підсумовуючи вищевикладене, судова колегія констатує, що позивач не довів належними та допустимими доказами факт неможливості використання орендованого ним приміщення без обтяження сервітутом земельної ділянки відповідача, відтак, відсутні підстави для задоволення позову.
Окрім цього, відповідно до ч. 1 ст. 124-1 ЗК України особа, заінтересована у встановленні земельного сервітуту на землях державної, комунальної власності, звертається з заявою у разі, якщо:
а) земельна ділянка не передана у користування або у разі необхідності встановлення земельного сервітуту на землях, не сформованих у земельні ділянки, - до органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, що здійснює розпорядження земельною ділянкою державної, комунальної власності;
б) земельна ділянка перебуває у користуванні - до органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, що здійснює розпорядження земельною ділянкою державної, комунальної власності, або до землекористувача.
У заяві має бути зазначена мета встановлення земельного сервітуту.
До заяви додаються:
а) копії документів, що підтверджують право власності заявника на будівлі, споруди, що розташовані на земельній ділянці (за наявності);
б) письмове погодження землекористувача (у разі встановлення земельного сервітуту щодо сформованої земельної ділянки, яка перебуває у користуванні, за договором з органом виконавчої влади, органом місцевого самоврядування, що здійснює розпорядження земельною ділянкою державної, комунальної власності), справжність підпису на якому засвідчується нотаріально;
в) проект договору про встановлення земельного сервітуту (у разі встановлення земельного сервітуту щодо сформованої земельної ділянки);
г) графічні матеріали із зазначенням орієнтовного місця розташування та площі земельної ділянки, яку передбачається сформувати з метою встановлення земельного сервітуту (у разі необхідності формування земельної ділянки державної, комунальної власності з метою встановлення земельного сервітуту);
ґ) технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки, на яку поширюється право суборенди, сервітуту, що розробляється без одержання дозволу на її розроблення (у разі встановлення земельного сервітуту щодо сформованої земельної ділянки).
Однак, матеріали справи не містять доказів розроблення позивачем технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж частини земельної ділянки з кадастровим номером 3510100000:34:224:0078, на яку поширюється право сервітуту.
Доводи апеляційної скарги щодо відмови суду першої інстанції у задоволенні клопотання позивача про призначення судової земельно-технічної експертизи колегією суддів взято до уваги, однак не спростовують правильних висновків суду щодо відсутності правових підстав для задоволення позову.
Так, ухвалою Господарського суду Кіровоградської області від 09.09.2025 у задоволенні клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКОСТАЙЛ" про призначення судової земельно-технічної експертизи від 06.06.2025 відмовлено, виходячи з того, що призначення експертизи є правом, а не обов`язком господарського суду, при цьому, питання призначення експертизи вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням предмета, підстав позову та обставин справи. У даному випадку суд першої інстанції виснував, що може встановити обставини, які входять до предмета доказування у цьому спорі, та вирішити спір на підставі поданих сторонами доказів без застосування спеціальних знань; позивач не обґрунтував необхідність встановлення обставин у цій справі, шляхом призначення судової експертизи.
Апеляційний господарський суд ураховує, що судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Призначення експертизи є правом, а не обов`язком суду. При цьому, питання призначення експертизи вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням предмета, підстав позову та обставин справи (такі висновки Верховного Суду містяться у постановах від 16.12.2020 у справі №916/2740/19, від 06.09.2022 у справі №924/898/21, від 02.11.2022 у справі №915/442/21).
Відтак, колегія суддів не вбачає порушень судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права під час постановлення ухвали від 09.09.2025 в частині відмови у задоволенні клопотання позивача про призначення судової земельно-технічної експертизи у справі.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з оскаржуваним судовим рішенням, водночас не доводячи його незаконності та необґрунтованості, а тому не можуть бути підставами для його зміни чи скасування.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Доводи заявника апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення в розумінні ст. 277 ГПК України.
Порушень або неправильного застосування судом норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Згідно зі ст. 276 ГПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин та з урахуванням меж розгляду апеляційної скарги в порядку ст. 269 ГПК України, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Судові витрати.
У зв`язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на апелянта.
Керуючись ст. ст. 269, 270, 275, 276, 282-284, 287 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, - 

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕКОСТАЙЛ" на рішення Господарського суду Кіровоградської області від 02.10.2025 у справі №912/1523/25 - залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Кіровоградської області від 02.10.2025 у справі №912/1523/25 - залишити без змін.
Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення. Право касаційного оскарження, строк на касаційне оскарження та порядок подання касаційної скарги передбачено статтями 286-289 Господарського процесуального кодексу України.
Повна постанова підписана суддями Чус О.В., Дармін М.О. 16.04.2026, суддею Кощеєв І.М., у зв`язку з перебуванням у відпустці, _________________

Головуючий суддя О.В. Чус

Суддя І.М. Кощеєв

Суддя М.О. Дармін