ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 квітня 2026 р. 	Справа № 440/14871/25	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Спаскіна О.А. , Любчич Л.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної установи "Божковська виправна колонія (№16)" на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.01.2026 року (ухвалене суддею Бевза В.І.) в справі № 440/14871/25
за позовом ОСОБА_1 
до  Державної установи "Божковська виправна колонія (№16)"  
третя особа -  Північно-Східне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції 
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної установи "Божковська виправна колонія (№16)", в якому просив суд: визнати протиправною бездіяльність Державної установи «Божковська виправна колонія (№ 16)» щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за неотримане речове майно у сумі 34138,87 грн; стягнути з Державної установи «Божковська виправна колонія (№ 16)» на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно у сумі 34138,87 грн.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 19.01.2026 р. частково задоволено адміністративний позов, а саме: визнано протиправною бездіяльність Державної установи "Божковська виправна колонія (№16)" щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості неотриманого речового майна за час служби у сумі 34138,87 грн.; зобов`язано Державну установу "Божковська виправна колонія (№16)" виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно за період служби у сумі 34138,87 грн., відповідно до довідки про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна ОСОБА_1 №2 без дати, з урахуванням виплачених раніше сум; у іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.01.2026 р. та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи. Відповідач зазначає, що 31.07.2025 р. позивач звертався до Державної установи “Божковська виправна колонія (№16)” з заявою про виплату грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування, на яку надано відповідь в якій зазначено, що виплата грошової компенсації здійснюється в межах бюджетних призначень на закупівлю речового майна, передбачених Мін`юстом. На момент звернення позивача з заявою на виплату грошової компенсації замість належного до видачі речового майна за період проходження служби відповідні кошти були відсутні та позивачу було роз`яснено, що відповідна виплата йому буде нарахована після виділення та надходження відповідних коштів. Кошторисом по загальному фонду видатки для виплати грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна не передбачені на 2025 рік. Доходи державної установи “Божковська виправна колонія (№16)” на рахунку спеціального фонду за 2025 рік обмежені. Вважає, що Державною установою “Божковська виправна колонія (№16)” було вжито вичерпних заходів для вирішення даного питання. Щойно кошти надійдуть на розрахунковий рахунок установи, компенсацію за належні до видачі предмети речового майна ОСОБА_1 буде виплачено в повному обсязі. Таким чином, відповідач вважає, що вимоги позивача щодо виплати грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглядає справу в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами.
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судовим розглядом встановлено, що позивач проходив службу у Державній установі «Божковська виправна колонія (№ 16)» та наказом № 131/ОС-25 від 31.07.2025 р. звільнений з посади першого заступника начальника установи-заступника начальника установи з нагляду і безпеки, охорони та оперативної роботи державної установи «Божковська виправна колонія (№ 16)». У змісті цього наказу не зазначені відомості про виплату компенсації за неотримане речове майно військовослужбовця, згідно із довідкою-розрахунком.
Позивач під час звільнення не подав рапорт про виплату компенсації за неотримане речове майно. Дана обставина підтверджується запитами представника позивача (адвокатом) від 30.09.2025 р. та від 08.10.2025 р., які надіслана до відповідача та до третьої особи, щодо обставин не видачі довідки-розрахунку та невиплати позивачу під час звільнення компенсації за неотримане речове майно.
Північно-Східним міжрегіональним управлінням з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції надана відповідь від 14.10.2025 р., до якої додано довідку Державної установи «Божковська виправна колонія (№ 16)» №2 про виплату компенсації за належні до видачі предмети речового майна ОСОБА_1 , а також повідомлена обставина, що позивач подав заяву під час звільнення щодо компенсації за неотримане речове майно: "У відповідності до положення, державна установа «Божковська виправна колонія (№16)» є бюджетною установою. У відповідності до Закону України від 23.06.2005 року №2713-IV «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» фінансування діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Пільги, компенсації та гарантії, передбачені цим Законом, надаються за рахунок і в межах бюджетних асигнувань, що виділені з Державного бюджету на утримання відповідних бюджетних установ. Виплата грошової компенсації здійснюється у відповідності до абз. 2 п. 22 Порядку №578, за умови наявності коштів та в межах бюджетних асигнувань державної установи, установлених на відповідні цілі. 
Відповідно до п. 60 Порядку №578, на підставі заяви ОСОБА_1 від 31.07.2025 р., посадовими особами державної установи «Божковська виправна колонія (№16)» був проведений розрахунок грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування та складена довідка №2. Відповідно до довідки, орієнтовна сума грошової компенсації становить 34138,87 грн. 
Відповідно до п. 23 Порядку №578, вартість предметів речового майна особистого користування визначається Мін`юстом за пропозицією державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України» відповідно до їх закупівельної вартості. 
Розрахунки з ОСОБА_1 по виплаті грошової компенсації за не отримане речове майно особистого користування будуть проведені одразу після перевірки правильності визначення вартості речового майна в Довідці про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна (додаток 7 до Порядку №578) та подання пропозицій до Міністерства юстиції України працівниками державної установи «Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України». А також після виділення бюджетних асигнувань державній установі «Божковська виправна колонія (№16)» головним розпорядником бюджетних коштів Міністерством юстиції України).
Також, відповідачем надана відповідь на заяву позивача від 31.07.2025 р. про виплату грошової компенсації в момент звільнення, в якій зазначено, що рапорт про звільнення позивача погоджений Міністерством юстиції України 23.07.2025, про що зазначене в наказі про звільнення позивача. Тобто, позивач, будучи обізнаним з його звільненням з військової служби, звернувся із заявою про виплату грошової компенсації за неотримане речове майно лише 31.07.2025 р., у день звільнення. Відповідно до наданої довідки №2, позивачу належить грошова компенсація замість речового майна, що підлягає видачі, в розмірі 34138,87 грн. 
Також до листа надано атестат на предмети речового майна № 8/25, відповідно до якого позивача на день вибуття зі служби не було видано жодного майна. 
Крім того, ні у довідці №2, ні у атестаті №8/25 відсутні відомості про ознайомлення із ними позивача, тобто про такі документи позивач дізнався із дати отримання листа від 14.10.2025 р. від третьої особи.
Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача щодо невиплати компенсації за неотримане речове майно, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що на час звільнення зі служби у позивача виникло право на грошову компенсацію за неотримане ним речове майно особистого користування, яке не було ним отримано на день звільнення.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 5 ст. 17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 р. № 2011-XII (в подальшому - Закон №2011-XII) держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно з абз. 2 п. 1 ст. 9-1 Закону № 2011-ХІІ, речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, у тому числі для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ст. 23 Закону України "Про Державну кримінально-виконавчу службу України" від 23.06.2005 р. № 2713-IV, держава забезпечує соціальний захист персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України. Умови грошового і матеріального забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплата праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються законодавством і мають забезпечувати належні матеріальні умови для комплектування Державної кримінально-виконавчої служби України висококваліфікованим персоналом, диференційовано враховувати характер і умови служби чи роботи, стимулювати досягнення високих результатів у службовій та професійній діяльності і компенсувати персоналу фізичні та інтелектуальні затрати.
На осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України "Про Національну поліцію", а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 р. № 578 "Про забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби", затверджений Порядок забезпечення речовим майном персоналу Державної кримінально-виконавчої служби (в подальшому - Порядок № 578), який визначає механізм речового забезпечення персоналу Державної кримінально-виконавчої служби - осіб рядового і начальницького складу, спеціалістів, які не мають спеціальних звань, та працівників, які працюють за трудовими договорами.
Пунктом 2 Порядку № 578 визначено, що речовим забезпеченням є задоволення потреб персоналу у формі одягу, взутті, натільній білизні, теплих і постільних речах, спорядженні, тканинах для пошиття форми одягу, нарукавних знаках і знаках розрізнення, спеціальному одязі та взутті, санітарно-господарському майні, постовому одязі, ремонтних матеріалах (далі - речове майно), що дає змогу створити необхідні умови для виконання персоналом службових завдань.
Відповідно до п. 3 Порядку № 578, речове майно за цільовим призначенням є речовим майном поточного забезпечення, а за використанням поділяється на майно особистого користування та інвентарне майно.
Пунктом 5 Порядку №578 визначено, що речове майно особистого користування є власністю осіб, яким воно видано, з моменту його отримання, крім осіб рядового і молодшого начальницького складу, що навчаються у закладах освіти (далі - курсанти).
Згідно з п. 8 Порядку №578, право на забезпечення речовим майном за встановленими нормами забезпечення мають: особи рядового і начальницького складу - з дня присвоєння їм відповідних спеціальних звань та/або призначення на посади.
Пунктом 27 Порядку №578 визначено, що під час звільнення із служби особам рядового і начальницького складу за їх бажанням може видаватися речове майно особистого користування, яке не було ними отримано на день звільнення, або виплачуватися грошова компенсація за нього, розрахована із закупівельної вартості, яка діяла на 1 січня року виникнення права на отримання такого майна. Розмір грошової компенсації за неотримане речове майно визначається пропорційно часу, що минув з моменту виникнення права на отримання речового майна, до дати звільнення із служби (не враховуючи місяць звільнення).
Відповідно до п. 23 Порядку №578, грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, виплачується згідно з пунктом 60 цього Порядку на підставі заяви. Вартість предметів речового майна особистого користування визначається Мін`юстом за пропозицією державної установи Генеральна дирекція Державної кримінально-виконавчої служби України відповідно до їх закупівельної вартості.
Згідно з п. 60 Порядку №578, для виплати персоналу грошової компенсації за належні до отримання предмети речового майна особистого користування оформляється довідка про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна за формою згідно з додатком 7 у двох примірниках, перший з яких подається бухгалтерії органу чи установи, підприємства для виплати компенсації, другий додається до арматурної картки.
Аналіз вищевикладених норм законодавства вказує, що Порядок №578, визначає два альтернативні способи забезпечення працівника кримінально-виконавчої служби належним йому речовим майном у разі звільнення: особа має право отримати речове майно особистого користування, яке не видане йому на день звільнення, або отримати грошову компенсацію за таке майно. Проте застосування закупівельних цін за минулі роки на речове майно при виплаті позивачу грошової компенсації замість належного до видачі речового майна є таким, що не відповідає вимогам Порядку №578, яким визначено, що грошова компенсація за неотримане речове майно, розраховується із закупівельної вартості, яка діяла на 1 січня року виникнення права на отримання такого майна.
Судовим розглядом встановлено, що позивач проходив військову службу у Державній установі “Божковська виправна колонія (№ 16)” та наказом № 131/ОС-25 від 31.07.2025 р. звільнений з посади першого заступника начальника установи-заступника начальника установи з нагляду і безпеки, охорони та оперативної роботи державної установи “Божковська виправна колонія (№ 16)”. У змісті цього наказу не зазначені відомості про виплату компенсації за неотримане речове майно військовослужбовця згідно із довідкою-розрахунком. 
Зі змісту довідки Державної установи “Божковська виправна колонія (№ 16)” № 2 про виплату компенсації за належні до видачі предмети речового майна ОСОБА_1 встановлено, що позивачу належить грошова компенсація замість речового майна, що підлягає видачі, в розмірі 34138,87 грн. Зі змісту атестата на предмети речового майна № 8/25 встановлено, що позивачу на день вибуття зі служби не було видано жодного майна, що не заперечується відповідачем. 
Таким чином, на час звільнення зі служби у позивача виникло право на грошову компенсацію за неотримане ним речове майно особистого користування, яке не було ним отримано на день звільнення.
Згідно довідки Державної установи “Божковська виправна колонія (№ 16)” № 2 розмір заборгованості з виплати грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна позивача становить 34138,87 грн, яка буде виплачена при виділенні додаткового фінансування. Таким чином, відповідач визнає право позивача на отримання грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна, а також факт її невиплати.
Посилання відповідача в апеляційній скарзі на відсутність коштів на виплату компенсації за неотримане речове майно як на підставу невиплати позивачу вказаної компенсації, суд апеляційної інстанції не приймає, оскільки реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань. Відсутність фінансування не може бути підставою для порушення прав громадян, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Європейський суд з прав людини у пункті 23 рішення у справі "Кечко проти України" (заява №63134/00, п.п.23, 26) зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчувати виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.
Отже, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних і чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.
Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 в справі №620/1892/19, від 13.01.2021 в справі №440/2722/20.
Враховуючі вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає, що органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань, оскільки наявність або відсутність певних фінансових ресурсів не впливає на виконання відповідачем встановленого законодавством обов`язку. Якщо держава задекларувала певні правила проведення розрахунку при звільненні військовослужбовця, то вона зобов`язана вжити всіх заходів для забезпечення реалізації цих правил.
Із урахуванням вищевикладених обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання протиправною бездіяльність Державної установи "Божковська виправна колонія (№16)" щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації вартості неотриманого речового майна за час служби у сумі 34138,87 грн. та зобов`язання Державну установу "Божковська виправна колонія (№16)" виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно за період служби у сумі 34138,87 грн., відповідно до довідки про виплату грошової компенсації за належні до видачі предмети речового майна ОСОБА_1 №2 без дати, з урахуванням виплачених раніше сум. 
Таким чином, суд апеляційної інстанції переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, ретельно дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення із дотриманням вимог матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що ключові аргументи апеляційної скарги отримали достатню оцінку. 
Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.01.2026 р. без змін, оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Державної установи "Божковська виправна колонія (№16)" залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 19.01.2026 р. в справі № 440/14871/25 залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк 	
Судді	   	О.А. Спаскін   Л.В. Любчич