Справа № 204/12928/25
Провадження № 2/204/1369/26 

ЧЕЧЕЛІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ДНІПРА
49006, м. Дніпро, проспект Лесі Українки 77-б тел. (056) 371 27 02, inbox@kg.dp.court.gov.ua 
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(повний текст) 
12 березня 2026 року Чечелівський районний суд м. Дніпра у складі:   головуючого судді Чудопалової С.В.,  за участю секретаря судового засідання Янчук П.П.,  розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпрі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 (адреса фактичного проживання: АДРЕСА_1 ), до Волноваської міської військово-цивільної адміністрації Волноваського району Донецької області (місце знаходження: вул. Центральна, буд.88, м. Волноваха, Донецької області, 85700),третя особа: Департамент з питань реєстрації Полтавської міської ради ( місце знаходження: вул. Соборності, 36, м. Полтава) про визнання права власності,
ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до суду з позовом до Волноваської міської військово-цивільної адміністрації, третя особа: Департамент з питань реєстрації Полтавської міської ради про визнання права власності. Позов мотивовано тим, що позивач набув право власності на підставі договору дарування, посвідченому державнимнотаріусом Волноваської державної нотаріальної контори Степанищенко Л.І. 09.10.2000, який було зареєстровано у КП «Бюро технічної інвентаризації м. Волноваха» за № 1159 від 19.10.2000 року. Вказаний будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,899 га. з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку,господарських будівель та споруд. Факт реєстрації права власності на вказану ділянкупідтверджується державним актом па право приватної власності серії ЯГ №741294 від30.01.2007 на земельну ділянку кадастровий номер 1421510100010030094. Він звернувся до Державного реєстратора прав на нерухоме майно із заявою про реєстрацію прав власності на нерухоме майно, але 14.02.2025 державний реєстратор відмовив у проведенні реєстраційних дій оскільки не отримано відомостей реєстрів, що містять відомості про речове право до 01.01.2013 на об`єкт нерухомого майна, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 та неможливість отримання підтверджуючої інформації від БТІ, яке фактично не здійснює господарської діяльності. Таким чином, позивач позбавлений можливості зареєструвати своє право у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в позасудовому порядку та був змушений звернутися до суду за захистом свого порушеного права.    Ухвалою суду від 08.12.2025 відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням ( викликом) сторін, та призначено справу до розгляду.    16.12.2025 від представника відповідача Шпак О.М. надійшов відзив на позов, з якого вбачається, що звертаючись з позов до відповідача позивач не зазначив, яким саме чином військово-цивільна адмістрація порушила його права, не обґрунтував своєї позиції. Відповідач не оспорює право власності позивача на нерухоме майно і не здійснював жодних дій, які б свідчили про його невизнання. Отже притягнення за цим позовом Волноваської міської ВЦА у якості відповідача є безпідставним та суперечить нормам процесуального законодавства. Вважають, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Також звернули увагу суду, що підставою відмови позивачу в державній реєстрації права власності на нерухоме майно стала неможливість підтвердження факту його державної реєстрації, тобто не визнання державним реєстратором дійсності речового права. Отже у позивача є необхідність у встановленні факту державної реєстрації належного йому нерухомого майна, а не у спорі про право. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть встановлюються факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав розглядаються у порядку окремого провадження (непозовного цивільного судочинства) відповідно до статті 293 ЦПК України. ВВажають, що позивач може звернутися до суду про встановлення факту володіння нерухомим майном на праві власності, факту державної реєстрації нерухомого майна тощо. В таких справах заявник має подати докази про відсутність можливості одержання чи відновлення відповідного документу. Отже з огляду на відсутність факту порушення відповідачем прав позивача та за відсутності, власне, спору про право, вважає що справа не підлягає розгляду в порядку позовного провадження. Розгляд справи просили здійснювати без участі представника відповідача та відмовити у задоволенні позовних вимог.      Від третьої особи 17.12,2025 до суду надійшли письмові пояснення по праві у яких зазначено, що судове рішення у справі ніяким чином не може вплинути на права та обов`язки Департаменту.            Позивач у судове засідання не з`явився, на адресу суду надав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Крім того 20.01.2026 направив до суду відповідь на відзив у якому зазначив, що розпорядником інформації стосовно реєстрації речових прав на нерухоме майно у м. Волноваха є ТОВ «Волноваське БТІ», яке розташоване в м. Волноваха Донецької області, яка відноситься до тимчасово окупованих російською федерацією територій України з 10.03.2022 та відомості про евакуацію архіву БТІ відсутні, тому отримати підтверджуючі дані щодо власника майна, адреси місцезнаходження майна, розміру частки у праві власності неможливо. Зазначені обставини не дають змоги встановити набуття права власності Позивачем на квартиру і як наслідок в проведені реєстраційних дій за заявою позивача відмовлено. Наразі провести реєстрацію права власності на квартиру не вбачається за можливе, так як робота ТОВ «Волноваське БТІ», яке здійснювало реєстрацію прав, на даний час не відновлена (тимчасово знаходиться під окупацією). Це в свою чергу обмежує право позивача, в тому числі, при необхідності отримання від держави компенсації за пошкоджене житло на тимчасово окупованій території. Тому, позивач звернувся до суду із зазначеною позовною заявою. Він не має  на сьогодні можливості зареєструвати право власності у зв`язку з відсутністю можливості отримання державним органом з реєстрації відомостей про зареєстровані права від суб`єкта, який провів державну реєстрацію прав, що виникли та були зареєстровані на паперових носіях до 2013 року, а саме у зв`язку з неотриманням інформації від відповідача. Отже, у зв`язку з не отриманням державним реєстратором відомостей реєстрів, автоматизованих інформаційних систем в електронній формі чи документів із паперових носіїв інформації щодо права власності позивача на будинок, а також відсутністю відповіді Волноваської міської військової адміністрації Волноваського району Донецької області, державним реєстратором прав на нерухоме майно Міщенко Т.О., 14.02.2025 року було прийнято рішення № 77256133 про відмову в проведенні реєстраційних дій. Вважає, що посилання відповідача у відзиві на позовну заяву, що підставою відмови в державній реєстрації права власності на нерухоме майно стало невизнання державним реєстратором дійсності речового права не заслуговує на увагу, оскільки неможливість підтвердження факту державної реєстрації житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 виникла у зв`язку зі зверненням державного реєстратора до Волноваської міської військово-цивільної адміністрації, як розпорядника інформації, та відсутності відповіді на нього. Отже, державний реєстратор вчинив усіх необхідних дій для отримання інформації та саме бездіяльність відповідача призвела до подальшої відмови реєстратора у вчиненні реєстраційних дій. Суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд встановив наступне.             Відповідно до ч.3ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.            Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1 ст.2 ЦПК України).        Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1ст.4 ЦПК України).          Згідно зі ст.5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.            Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору дарування, посвідченому державнимнотаріусом Волноваської державної нотаріальної контори Степанищенко Л.І. 09.10.2000, який було зареєстровано у КП «Бюро технічної інвентаризації м. Волноваха» за № 1159 від 19.10.2000 належить на праві власності житловий будинок у АДРЕСА_2 . Вказаний будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,899 га. з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку,господарських будівель та споруд. Факт реєстрації права власності на вказану ділянкупідтверджується державним актом па право приватної власності серії ЯГ №741294 від30.01.2007 на земельну ділянку кадастровий номер 14215101000100300949(а.с.21-22,32-33). 24 лютого 2022 року розпочалось повномасштабне вторгнення російської федерації на територію України, у зв`язку з чим Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-1Х, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України», в Україні введено військовий стан.        Внаслідок військових дій, спричинених агресією рф проти України позивач був вимушений евакуюватися до м.Полтави. На сьогоднішній день стан будинку невідомий, чи пошкоджено чи знищено належний позивачу житловий будинок, також невідомо.   З метою отримання в майбутньому компенсації за пошкодження та знищення окремих категорій об`єктів нерухомого майна внаслідок бойових дій, яка передбачена відповідним законом, позивач звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно та отримав рішення №77256133від 14.02.2025, яким позивачу відмовлено в проведенні реєстраційних дій, оскільки подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження (а.с.34).     Так зі змісту позовної заяви вбачається, що оригінал правовстановлюючого документу на вказаний житловий будинок, а саме договір дарування, посвідчений державнимнотаріусом Волноваської державної нотаріальної контори Степанищенко Л.І. 09.10.2000, який було зареєстровано у КП «Бюро технічної інвентаризації м. Волноваха» знаходиться у позивача і не втрачений ним.          Суд звертає увагу, що відповідно до положень ч. 3 та ч. 4 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV (з подальшими змінами та доповненнями) (далі - Закон) - речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.      Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, можуть вчинятися, якщо речові права на таке майно зареєстровані згідно із вимогами цього Закону, крім випадків, коли речові права на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними згідно з частиною третьою цієї статті у випадках, визначених статтею 28 цього Закону, та в інших випадках, визначених законом.   Зазначена правова позиція викладена в постановах КГС ВС: від 05.09.2019 у справі № 921/320/18 http://reyestr.court.gov.ua/Review/84214754; від 22.05.2019 у справі № 918/410/18 http://reyestr.court.gov.ua/Review/81910771; від 20.05.2020 у справі № 911/1603/19 http://reyestr.court.gov.ua/Review/89595389.         Відповідно до п.п. 1.4 1.5 Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 121 від 09 червня 1998 року, яка визначала порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно в Україні і була спрямована на забезпечення визнання та захисту цих прав, станом на червень 2000 року, діяла на всій території України і була обов`язковою для виконання громадянами, міністерствами, іншими центральними і місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами й організаціями незалежно від форм власності, державну реєстрацію об`єктів нерухомого майна здійснювали державні підприємства бюро технічної інвентаризації місцевих органів державної виконавчої влади на підставі відповідних правовстановлюючих документів.          У відповідності до вимог вказаного нормативно-правового акту, реєстрацію права власності позивача на вказаний житловий будинок було проведено Бюро технічної інвентаризації м. Волноваха, про що здійснений реєстраційний запис від 19.10.2000 року в реєстровій книзі під №1159 (а.с.22).         Тому, право власності позивача на вказаний житловий будинок відповідно до зазначених положень Закону є зареєстрованим 19.10.2000 та дійсним, визнається Державою Україна на рівні Закону, і виникло ще 19.10.2000 на підставі договору дарування від 03.10.2000 року, що посвідчено державним нотаріусом Волноваської державної нотаріальної контори Степанищенко Л.І. та зареєстровано за позивачем в Бюро технічної інвентаризації м. Волноваха.          При цьому, слід зазначити, що відповідно до положень ч. 2 ст. 3 Закону, внесення відомостей до ДРРП щодо реєстрації речових прав на вказаний будинок не пов`язане з виникненням права власності на нього у позивача, тому що відповідно до Закону, який був прийнятий 01.07.2004 року, але набув чинності з моменту впровадження ДРРП, а саме з 01.01.2013 року лише речові права на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають, змінюються та припиняються з моменту такої реєстрації.             Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 10.06.2020 по справі № 906/585/19 (пункт 61) наголосив, що суть державної реєстрації прав офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, які вже мали місце на підставі рішень відповідних органів, договорів чи інших правовстановлюючих документів, шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру прав, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами.             Також Верховний Суд у вказаній постанові (пункт 63) зазначив, що ототожнювати факт набуття права власності з фактом його державної реєстрації, а тим більше тлумачити факт державної реєстрації як підставу виникнення такого права є логічною та юридичною помилкою, намаганням підмінити поняття причини та наслідку.     Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03.06.2020 по справі № 363/4852/17 вказав, що відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання та підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.   Тобто, державна реєстрація не є способом набуття права власності. Вона виступає лише засобом підтвердження фактів набуття, зміни чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав.         Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.06.2020 по справі № 680/214/16-ц (пункт 55) наголосила на тому, що вже звертала увагу на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.         Тому, суд вважає, що державним реєстратором прийнято рішення про відмову у проведенні реєстраційних дій за заявою позивача без урахування зазначеної усталеної та незмінної практики Верховного Суду з розгляду і вирішення вказаної категорії справ не враховано того факту, що реєстраційні (облікові) дії державного реєстратора за своєю правовою природою є похідними від розпорядчих (вольових) дій власника вказаного об`єкту нерухомого майна і не створюють факту набуття, зміни або припинення речових прав заявника на вказаний об`єкт нерухомого майна.        Також суд зазначає, що право власності на об`єкт нерухомості може бути визнано загальним місцевим судом, якщо у заявника був правовстановлюючий документ, але його втрачено і немає можливості підтвердити наявність права власності не в судовому порядку. В таких справах заявник має подати докази про відсутність можливості одержання чи відновлення відповідного документа про право власності та про те, що на підставі цього документа об`єкт належав заявнику на праві власності.       Щодо обрання ефективного засобу (способу) захисту прав позивача, суд вважає за необхідне зазначити наступне.          Пунктом 3 частини 3 статті 10 Закону № 1952-IV передбачено, що державний реєстратор під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав, похідних від права власності, здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії.           Виходячи з аналізу значеної правової норми суд зазначає, що під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, інформація запитується реєстратором лише у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником.     Статтею 23 Закону №1952-IV визначено, що розгляд заяви про державну реєстрацію прав може бути зупинено державним реєстратором виключно у таких випадках: 1) подання документів для державної реєстрації прав не в повному обсязі, передбаченому законодавством; 2) неподання заявником чи неотримання державним реєстратором у порядку, визначеному цим Законом, відомостей реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем в електронній формі чи документів із паперових носіїв інформації, що містять відомості про зареєстровані речові права до 1 січня 2013 року.    При цьому, така підстава для відмови в державній реєстрації, як неотримання вказаної інформації - довідки БТІ про проведену раніше КП КБТІ реєстрацію, за умови надання державному реєстратору оригіналу правовстановлюючого документу на будинок з відміткою (штампом) про проведену державну реєстрацію згідно законодавства, яке діяло на час такої реєстрації, відсутня у переліку підстав для відмови в державній реєстрації прав, встановленому ч. 1 ст. 24 Закону.          Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 24 Закону, відмова в державній реєстрації прав з підстав, не передбачених частиною першою цієї статті, заборонена.  Відповідну правову позицію викладено в постанові КГС ВС від 07.11.2019 у справі № 916/2825/18 http://reyestr.court.gov.ua/Review/85742527.         Перелік підстав, за яких державний реєстратор може прийняти рішення про відмову в державній реєстрації прав, є вичерпним. Відповідну правову позицію викладено в постановах КГС ВС: від 15.08.2018 у справі № 922/2998/16 http://reyestr.court.gov.ua/Review/76025874 ;від 15.03.2018 у справі № 910/4997/17 http://www.reyestr.court.gov.ua/Review/72939194.            Стаття 37 Закону встановлює порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності у сфері державної реєстрації прав та передбачає, що рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав, а також дії, пов`язані з автоматичною державною реєстрацією прав, можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду. Інформація про можливість оскарження також міститься у рішенні про відмову в проведенні реєстраційних дій від 21.10.2024 № 75663109. Суд звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.     Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.      У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.     Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02).   Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.        Дана правова позиція узгоджується із позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові №21-1465а15 від 16.09.2015 року.       У вказаному рішенні Верховний Суд України наголосив, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалось примусове виконання рішення.        Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.        За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.     За змістом статті 13ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.              Згідно зі статтею 77ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.     Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21).             Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).        Звертаючись з вимогами до Волноваської міської військово-цивільної адміністрації Волноваського району Донецької області, позивачем не зазначено, яким саме чином військова адміністрація порушила права позивача.       Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.   Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).  За таких обставин, суд дійшов висновку, про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.            Відповідно до вимог ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки у задоволенні позовних вимог позивачу відмовлено, то судові витрати по справі підлягають віднесенню на сторону позивача.             На підставі викладеного, керуючись ст. ст. ст. ст. 4, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 274-279 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ :
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Волноваської міської військово-цивільної адміністрації Волноваського району Донецької області, третя особа: Департамент з питань реєстрації Полтавської міської ради про визнання права власності - відмовити.   Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.  Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Суддя С.В.Чудопалова