ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2026 року 	Луцьк	Справа № 140/1685/26 	

Волинський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого-судді Мачульського В.В.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Волинській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, 

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Вінцюк Юлія Борисівна звернулася з позовом в інтересах ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Волинській області (далі – ГУ ДСНС України у Волинській області, відповідач) в якому просить суд:
1) Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Волинській області щодо несвоєчасного повного розрахунку при звільненні зі служби.
2) Стягнути з Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Волинській області на користь позивача середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку, але не більше як за шість місяців, за період з 01.01.2025 по 14.01.2026, відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100.
3) Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Волинській області щодо ненарахування та невиплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 14.01.2026.
4) Зобов`язати Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Волинській області нарахувати та виплатити компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 14.01.2026.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач в період з 01.01.2016 по 28.02.2018 проходив службу цивільного захисту у ГУ ДСНС України у Волинській області. 24.12.2024 він був звільнений зі служби цивільного захисту та виключений із списків особового складу та всіх видів забезпечення 31.12.2024. Остаточний розрахунок з позивачем при звільненні здійснений відповідачем лише 14.01.2026 на виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17.12.2025 у справі № 140/713/25, відповідачем виплачено індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 у розмірі 64 341,25 грн. Зважаючи на ці обставини, на переконання позивача, він має право на виплату середнього заробітку (грошового забезпечення) за несвоєчасний розрахунок при звільненні за шість місяців затримки такого розрахунку відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100, та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за весь час затримки.
Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 16.02.2026 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
У відзиві на позовну заяву від 03.03.2026 відповідач просить суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що позивач з 01.06.2021 по 31.12.2024 проходив службу цивільного захисту в 1 державному пожежно-рятувальному загоні ГУ ДСНС України у Волинській області, яка є окремою юридичною особою де йому нараховувалось та виплачувалось грошове забезпечення, а отже 1 ДПРЗ повинен був провести з позивачем повний розрахунок. Після звільнення позивача між працівником і роботодавцем не виникало спору щодо належних звільненому працівникові сум. З врахуванням наведеного просить в задоволенні позову відмовити повністю.
03.03.026 представник відповідача звернувся до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача – ГУ ДСНС України у Волинській в частині несвоєчасного та повного розрахунку при звільненні зі служби на належного 1 державний пожежно-рятувальний загін Головного управління ДСНС України у Волинській області.
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 09.03.2026 у задоволенні клопотання представника відповідача про заміну неналежного відповідача в адміністративній справі, відмовлено.
04.03.026 представник відповідача звернувся до суду з клопотанням про залишення позову без руху, у зв`язку з тим, що позивач пропустив місячний строк звернення до суду з позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки такий розпочався для позивача з дня фактичного (остаточного) розрахунку при звільненні.
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 09.03.2026 у задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позову без руху, відмовлено.
Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 10.03.2026 витребувано у Державного пожежно-рятувального загону Головного управління ДСНС України у Волинській області довідку про суми нараховані та виплачені позивачу при звільненні та після звільнення з військової служби, в тому числі на виконання рішення суду, а також довідку про нараховане грошове забезпечення за два останні повні місяці перед звільненням із зазначенням в ній середньоденного грошового забезпечення.
09.04.2026 до суду від представника відповідача надійшло клопотання про приєднання до матеріалів справи письмових доказів.
Інших заяв по суті справи на адресу суду від учасників справи не надходило.
Враховуючи вимоги статті 262 КАС України судом розглянуто дану справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини та дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 у період з 15.08.1997 по 31.12.2024 проходив службу цивільного захисту в МВС України, МНС України, ДСНС України.
Наказом Управління ДСНС України у Волинській області №7 від 12.04.2013 позивач призначений на посаду начальника Ківерцівського РВ УДСНС у Волинській області.
Наказом ГУ ДСНС України у Волинській області №52 від 01.06.2021 позивача призначено начальником 6 державної пожежно-рятувальної частини 1 державному пожежно-рятувальному загоні ГУ ДСНС України у Волинській області.
Наказом ГУ ДСНС України у Волинській області №369 від 24.12.2024 позивача звільнено зі служби цивільного захисту.
Наказом начальника 1 державного пожежно-рятувального загону ГУ ДСНС України у Волинській області №150 о/с від 24.12.2024 позивача звільнено зі служби, знято зі всіх видів забезпечення та виключено зі списків особового складу 31.12.2024.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 15.04.2025 у справі №140/713/25 визнано протиправними дії ГУ ДСНС України у Волинській області щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 з врахуванням січня 2008 року як місяця, за яким здійснюється обчислення індексу споживчих цін та зобов`язано ГУ ДСНС України у Волинській області здійснити перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 включно із встановленням січня 2008 року як місяця, за яким здійснюється обчислення індексу споживчих цін (базового місяця), з урахуванням виплачених сум.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17.12.2025 рішення Волинського окружного адміністративного суду від 15.04.2025 у справі №140/713/25 залишено без змін.
ГУ ДСНС України у Волинській області на виконання рішення суду здійснено нарахування та виплату позивачу індексації грошового забезпечення у розмірі 64 341,25 грн, виплату яких здійснено 14.01.2026.
Вважаючи, що відповідачем протиправно не виплачено середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму індексації грошового забезпечення, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку вказаним обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 1 та 2 статті 125 Кодексу цивільного захисту України держава гарантує достатнє грошове забезпечення особам рядового і начальницького складу служби цивільного захисту з метою створення умов для належного та сумлінного виконання ними службових обов`язків. Розміри, порядок та умови грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту встановлюються Кабінетом Міністрів України.
Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 20.07.2018 №623 затверджено Інструкцію №623, пунктами 2, 3 якої визначено, що грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу визначається залежно від посади, спеціального звання, тривалості та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання. Грошове забезпечення осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за спеціальним званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Відповідно до пункту 8 розділу І Інструкції №623 підставами для виплати грошового забезпечення є наказ: керівника органу управління (підрозділу) про призначення на штатну посаду, яка входить у його номенклатуру, та встановлення відповідних окладів, надбавок, доплат тощо; керівника закладу освіти ДСНС про зарахування на навчання із встановленням відповідних окладів, надбавок, доплат тощо; керівника органу управління (підрозділу) про зарахування в розпорядження.
Згідно із пунктом 9 розділу 1 Інструкції №623 грошове забезпечення виплачується особам рядового і начальницького складу за місцем їх постійної служби.
Відповідно до пункту 1 розділу 27 Інструкції №623 особам рядового і начальницького складу, звільненим з органу управління (підрозділу), виплата грошового забезпечення проводиться: тим, хто обіймав на день звільнення посади, - до дня здавання справ включно, при цьому на здавання справ надається не більше 10 днів із дня отримання органом управління (підрозділом) наказу про звільнення.
Відповідно до пункту 1 розділу 27 Інструкції №623 особам рядового і начальницького складу, звільненим з органу управління (підрозділу), виплата грошового забезпечення проводиться: тим, хто обіймав на день звільнення посади, - до дня здавання справ включно, при цьому на здавання справ надається не більше 10 днів із дня отримання органом управління (підрозділом) наказу про звільнення.
За правилами статті 116 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виключення позивача зі списків особового складу та всіх видів забезпечення) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на момент виключення позивача зі списків особового складу та всіх видів забезпечення) в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
19 липня 2022 року набрав чинності Закон №2352-IX, яким внесено зміни до деяких законодавчих актів України, у тому числі до КЗпП України, текст статті 117 якого викладено в такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».
Спірні правовідносини у цій справі виникли з приводу права позивача на стягнення середнього заробітку (грошового забезпечення) за час затримки розрахунку при звільненні.
Відповідно до установлених обставин цієї справи, ОСОБА_1 проходив службу цивільного захисту з 15.08.1997 по 31.12.2024. 
Остаточний розрахунок з ним по виплаті індексації за вказаний період ГУ ДСНС України у Волинській області провело на виконання рішення суду в справі №140/713/25 лише 14.01.2026.
Закон покладає на роботодавця (підприємство, установу, організацію) обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Так, відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.
Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 Кодексу законів про працю України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Разом з цим, суд акцентує увагу на тому, що звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного з розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
За змістом частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).
Отже, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Такий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.
У вказаному судовому рішенні Велика Палата Верховного Суду підсумувала, що оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 Кодексу законів про працю України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України відповідальність.
З матеріалів справи вбачається, що Наказом ГУ ДСНС України у Волинській області №52 від 01.06.2021 позивача звільнено з займаної посади та за його згоди призначено на посаду начальника 6 державної пожежно-рятувальної частини 1 державному пожежно-рятувальному загоні ГУ ДСНС України у Волинській області.
Отже, позивача було призначено на нижчу посаду у зв`язку з проведенням організаційно штатних заходів в ГУ ДСНС України у Волинській області.
Таким чином позивач не був звільнений зі служби ДСНС, та з ним ГУ ДСНС України у Волинській області не проводився при звільненні повний розрахунок.
Розрахунок при звільненні був проведений 31.12.2024 - 1 державним пожежно-рятувальним загоном ГУ ДСНС України у Волинській області (1 ДПРЗ).
Постановою Кабінету Міністрів України №593 від 11.07.2013 затверджено Положення про порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу (далі – Положення №593). 
Пунктом 1 Положення №593 визначено, що у цьому Положенні визначається порядок проходження служби цивільного захисту особами рядового і начальницького складу та регулюються питання, пов`язані з перебуванням громадян України (далі - громадяни) у добровільному порядку в резерві служби цивільного захисту.
Згідно з пунктом 12 Положення №593 останнім днем проходження служби цивільного захисту вважається день виключення особи рядового і начальницького складу з кадрів ДСНС.
Так, Наказом начальника 1 державного пожежно-рятувального загону ГУ ДСНС України у Волинській області №150 о/с від 24.12.2024 вбачається, що позивача звільнено зі служби, знято зі всіх видів забезпечення та виключено з кадрів ДСНС, з 31.12.2024.
Тобто, обов`язковою умовою для видачі наказу про виключення з кадрів ДСНС у зв`язку із звільненням є наказ про його звільнення зі служби цивільного захисту, який прийнятий 1 ДПРЗ.
Суд зазначає, що 1 ДПРЗ не вчинялись дії щодо нарахування та виплати позивачу індексації грошового забезпечення за 2016-2018 роки. А отже, не вчинялись дії, чи бездіяльність, щодо несвоєчасної виплати позивачу належних грошових сум.
Враховуючи те, що позивач не був звільнений зі служби цивільного захисту, тому підстави для застосування положень статей 116, 117 Кодексу законів про працю України відсутні.
Таким чином, у цій справі встановлено, що на момент виникнення спірних правовідносин (2016-2018 роки) служба позивача не завершена, оскільки він не звільнений зі служби цивільного захисту, а продовжував виконувати свої службові обов`язки на новому місці служби.
Установлені у справі фактичні обставини не відповідають умовам застосування частини 1 статті 117 КЗпП України, оскільки ця норма пов`язує настання відповідальності роботодавця із затримкою проведення остаточного розрахунку, саме у зв`язку зі звільненням працівника. 
У цій справі спірні правовідносини виникли поза межами звільнення, а тому відсутній передбачений законом юридичний склад, з яким стаття 117 КЗпП України пов`язує відповідальність. 
За таких обставин застосування зазначеної норми означало б розширювальне тлумачення та необґрунтоване поширення сфери її дії на випадки, не охоплені її змістом і метою запровадження.
Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 03.02.2026 року у справі №400/5149/24.
Враховуючи вище викладене, суд дійшов висновку що позовні вимоги про визнання протиправної бездіяльності Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Волинській області щодо несвоєчасного повного розрахунку при звільненні зі служби та зобов`язання стягнути з Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Волинській області на користь позивача середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку, є безпідставними та задоволенню не підлягають.
Щодо ненарахування та невиплати компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, то суд зазначає наступне. 
Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» від 19.10.2000 №2050-ІІІ (далі - Закон №2050-ІІІ) та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159 (далі - Порядок №159).
Статтею 1 Закону № 2050-ІІІ визначено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Згідно зі статтею 2 Закону № 2050-ІІІ компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: - пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством); - соціальні виплати; - стипендії; - заробітна плата (грошове забезпечення); - сума індексації грошових доходів громадян; - суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; - суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.
Відповідно до норм статей 3,4 Закону №2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.
Відповідно до абзацу четвертого статті 6 Закону №2050-III компенсацію виплачують за рахунок - власних коштів - підприємства, установи і організації, які не фінансуються і не дотуються з бюджету, а також об`єднання громадян; - коштів відповідного бюджету - підприємства, установи і організації, що фінансуються чи дотуються з бюджету; - коштів Пенсійного фонду України, Фонду соціального страхування України, Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, інших цільових соціальних фондів, а також коштів, що спрямовуються на їх виплату з бюджету.
З метою реалізації Закону №2050-ІІІ Кабінетом Міністрів України прийнято Порядок №159. Відповідно до пункту 2 цього Порядку компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.
Як визначено в пункті 3 Порядку №159 компенсації підлягають грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, в тому числі пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат).
Згідно з пунктом 4 Порядку №159 сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100.
Аналіз норм Закону №2050-ІІІ та Порядку №159 дає суду підстави вважати, що:
- основною умовою для виплати підприємством (установою, організацією) фізичній особі компенсації втрати частини доходів є порушення встановлених законом строків виплати нарахованих доходів;
- під доходами розуміють грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру;
- компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування підприємством, установою чи організацією (у цій справі прикордонним загоном): самостійно (добровільно) чи на виконання судового рішення, яким зобов`язано провести нарахування/перерахунок доходу;
- нарахування та виплата компенсації втрати частини доходів повинна здійснюватися в місяці виплати основної суми доходу та розраховуватися по день виплати, адже цей день є останнім днем періоду, за який нараховується компенсація;
- відмова здійснити нарахування компенсації може бути оскаржена до суду.
За обставинами цієї справи ГУ ДСНС у Волинській області на виконання рішення суду від 15.04.2025 у справі №140/713/25 та Постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 17.12.2025 перерахувала індексацію грошового забезпечення позивача та виплатила 14.01.2026 заборгованість за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 у сумі 64341,25 грн.
Оскільки індексація грошового забезпечення є щомісячним періодичним платежем, то з вини відповідача позивач в період з 01.01.2016 по 28.02.2018 отримував грошове забезпечення у заниженому розмірі.
Протиправність дій відповідача щодо виплати грошового забезпечення ОСОБА_1 за вказаний період в заниженому розмірі встановлена у вищевказаних рішенні суду між тими ж сторонами, та на підставі статті 78 КАС України не потребує доказування.
Остаточний розрахунок з позивачем проведено лише 14.01.2026, отже з пропуском встановлених законом строків виплати грошового забезпечення. Таким чином, враховуючи наявність факту несвоєчасної виплати позивачу сум індексації грошового забезпечення, суд вважає, що позивач має право на компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати індексації грошового забезпечення по дату фактичної виплати заборгованості.
З урахуванням встановлених обставин справи, наведених норм чинного законодавства України, виходячи із наданих частиною другою статті 245 КАС України повноважень, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню у спосіб визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо непроведення нарахування та виплати позивачу компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018, за весь час затримки виплати, та зобов`язати відповідача здійснити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159, за весь час затримки виплати по день фактичної виплати (14 січня 2026 року).
Відповідно до вимог статті 244 КАС України суд під час ухвалення рішення вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.
Згідно із частиною третьою статті 139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Як слідує з матеріалів справи при зверненні до суду позивач сплатив судовий збір в сумі 1331,20 грн., що підтверджується квитанцією від 05.02.2026.
Отже, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 665,60 грн.
Керуючись статтями 2, 72-77, 244, 243-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Волинській області (43020, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Електроапаратна, будинок 6, код ЄДРПОУ 38592652) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Волинській області щодо непроведення нарахування та виплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018, за весь час затримки виплати.
Зобов`язати Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Волинській області здійснити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати на суму індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159, за весь час затримки виплати по день фактичної виплати (14 січня 2026 року).
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Волинській області на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 665,60 грн (шістсот шістдесят п`ять гривень шістдесят копійок).
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий
Суддя В.В. Мачульський