Справа № 485/2226/25
Провадження № 2/485/43/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2026 року  м. Снігурівка

Снігурівський районний суд Миколаївської області в складі:
головуючого судді Квєтка І.А.,
секретар судового засідання Семенака А.Г.,
за участі представника позивача - адвоката Соколова В.В.,
представника відповідачів - адвоката Ролінського В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Снігурівка, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на земельну ділянку,
встановив:
У листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Снігурівської міської ради Миколаївської області про визнання права власності на земельну ділянку.
У позові зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачки ОСОБА_6 . Після її смерті, позивачка успадкувала житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який належав померлій на підставі договору купівлі-продажу від 04 березня 2003 року №481, посвідченого приватним нотаріусом Снігурівського районного нотаріального округу Миколаївської області Шульгою Т.В., укладеного між ОСОБА_6 та продавцем ОСОБА_7 . Право власності на будинок за ОСОБА_6 зареєстроване Снігурівською філією Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації 13 травня 2003 року в реєстровій книзі №5, номер запису №642, 
Вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,0632 га, кадастровий номер 4825710100:36:035:0017, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка на праві власності зареєстрована за померлою ОСОБА_8 згідно державного акту на право приватної власності на землю серії МК, виданого на підставі рішення виконкому Снігурівської міської ради народних депутатів №23 від 18 січня 1994 року.
ОСОБА_7 є спадкоємцем ОСОБА_8 , після смерті якої згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, від 02 листопада 2002 року №2-1125, він успадкував вказаний будинок та земельну ділянку для його обслуговування, розташовані за адресою АДРЕСА_1 .
Посилаючись на те, що до її матері ОСОБА_6 , а потім у порядку спадкування й до неї, як до власника житлового будинку перейшло право власності й на земельну ділянку на якій він розташований, яке вона оформити не може, так як земельна ділянка рахується на підставі державного акта у власності ОСОБА_8 , просить визнати за нею право власності на вказану земельну ділянку.

Ухвалою суду від 20 січня 2026 року замінено первісного відповідача Снігурівську міську раду Миколаївської області на належних відповідачів  ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 .

У відзиві на позов від 12 лютого 2026 року відповідач ОСОБА_4 просила відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування заперечень зазначила, що є спадкоємцем після смерті ОСОБА_7 . Спірна земельна ділянка має титульного власника та входить до складу спадщини. Договір купівлі-продажу від 04 березня 2003 року не передбачав умов переходу права власності на земельну ділянку. Принцип єдності юридичної долі не створює право власності автоматично. За наявності спадкоємців позивач не позбавлений можливості захищати свої права у встановленому законом порядку /а.с.179-180/.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, з викладених у позові підстав просив про їх задоволення. В обґрунтування підстави позову посилався на законодавче закріплення принципу слідування юридичної долі земельної ділянки долі нерухомості, яка на ній розташована. Зазначав, що оскільки ОСОБА_6 придбала у ОСОБА_7 житловий будинок, то до неї перейшло й право власності на земельну ділянку під ним, яка належала ОСОБА_7 згідно свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_8 .

Представник відповідачів проти позову заперечував з мотивів зазначених у відзиві на позов. Стверджував, що позивач не позбавлена можливості набути право власності на земельну ділянку у відповідачів, а тому звертаючись до суду з даним позовом обрала неналежний спосіб захисту. У задоволенні позову просив відмовити.
Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_3 про причини неявки суд не повідомили.

Дослідивши докази по справі, суд дійшов до таких висновків.
Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02 листопада 2002 року, посвідченого державним нотаріусом Снігурівської державної нотаріальної контори Середою Н.І. за реєстровим №2-1125, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_7 . Спадкове майно на яке видано це свідоцтво, складається з житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудженнями, який знаходиться в АДРЕСА_1 , належного спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності, виданного Снігурівським МБТІ 14 грудня 1963 року, зареєстрованому у Снігурівському МБТІ 14 грудня 1963 року за №642. Окрім цього, спадкове майно складається із земельної ділянки розміром 0,0662 гектари, наданої для будівництва та обслуговування будівель, яка розташована в АДРЕСА_1 , належної спадкодавцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії МК, виданого Снігурівською міською радою Снігурівського району 28 січня 1994 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів за №1120, вартістю 9625,48 грн. /а.с.37/.
Відповідно до договору купівлі-продажу від 04 березня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Снігурівського районного нотаріального округу Шульгою Т.В. за реєстровим № 481, ОСОБА_6 придбала у ОСОБА_7 житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудженнями, який знаходиться по АДРЕСА_1 /а.с.34/.
Пунктом 6 договору купівлі-продажу, нотаріусом роз`яснено сторонам зміст ст.ст.81, 120 ЗК України.
На підставі вказаного договору купівлі-продажу від 04 березня 2003 року за ОСОБА_6 було зареєстровано право власності в Снігурівській філії Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації 13 травня 2003 року, що підтверджено витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, номер витягу: 531969 /а.с.35/.
На час укладення договору купівлі-продажу від 04 березня 2003 року земельна ділянка під будинком належала на праві власності ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02 листопада 2002 року після смерті ОСОБА_8 . 
Факт належності ОСОБА_8 земельної ділянки площею 0,0662 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування будівель, підтверджується копією Державного акту на право приватної власності на землю серії МК, виданого Снігурівською міською Радою народних депутатів 28 січня 1994 року на підставі рішення виконкому Снігурівської міської Ради народних депутатів №23 від 18 січня 1994 року, зареєстрованого в Книзі реєстрації державних актів на право приватної власності на землю № 1420 /а.с.26/.
Спірна земельна ділянка зареєстрована у Державному земельному кадастрі відповідно до витягу НВ-4601196522025 від 07 квітня 2025 року, кадастровий номер 4825710100:36:035:0017, власником значиться ОСОБА_8 /а.с.28-33/.
Згідно з повідомленням про виявлення помилки в Державному земельному кадастрі про земельну ділянку від 06 травня 2025 року, фактична площа земельної ділянки згідно державного акта на право приватної власності на землю серії МК від 28 січня 1994 року складає 0,0632 га. /а.с.26-зворот/.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 /а.с.13/.
Спадкоємцем після смерті ОСОБА_6 є її донька ОСОБА_1 , позивачка по справі. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 29 січня 2019 року № 63, ОСОБА_1 від матері ОСОБА_6 успадкувала житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудженнями, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який належав померлій на підставі договору купівлі-продажу від 04 березня 2003 року /а.с.17/. Право власності ОСОБА_1 на житловий будинок зареєстровано у державному реєстрі речових прав 29 січня 2019 року, що підтверджується інформаційною довідкою номер 463355687 /а.с.171/.
За даними копії технічного паспорту на житловий будинок АДРЕСА_1 (інвентаризаційна справа №578), зареєстрованого за №ТІ01:4247-6505-9131-1149, який належить ОСОБА_1 , під житловим будинком з господарськими спорудами зайнято площі 130,8 кв.м. /а.с.19-24/.
Ринкова вартість земельної ділянки під будинком станом на 14 листопада 2025 року становить 8192,52 грн., що підтверджується довідкою про оціночну вартість об`єкта нерухомості /а.с.40-42/.
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_7 , що підтверджено копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 /а.с.89/.
Спадкоємцями ОСОБА_9 є його дружина ОСОБА_2 та діти ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від прийняття спадщини відмовилися, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 спадщину прийняли. Вказане підтверджується копією спадкової справи №3/2025 до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 , заведеної приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Агакішевою Т.А. /а.с.64-128/.
Оскільки спадщину після смерті ОСОБА_9 прийняли ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , то вони є належними відповідачами у даній справі.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним.
Відповідно до ч.1,2 ст.78 ЗК України (2001 року) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Положеннями ч.1 ст.79 ЗК України (2001 року) визначено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру (ч.1 ст.79-1 ЗК України).
Згідно з ч.1 ст.81 ЗК України (2001 року) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема прийняття спадщини.
Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст.1268 ЦК України).
У відповідності до ст. 381 ЦК України (в редакції на день укладення договору купівлі-продажу 04 березня 2003 року) садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно статті 377 ЦК України (в редакції на день укладення договору купівлі-продажу 04 березня 2003 року) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.
Питання виникнення права власності або права користування земельними ділянками урегульовані Земельним кодексом України.
Згідно зі ч.1 ст. 120 ЗК України (в редакції на день укладення договору купівлі-продажу 04 червня 2003 року) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.
Положеннями ч.1 ст.125 ЗК України (в редакції на день укладення договору купівлі-продажу 04 березня 2003 року) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.
Застосовуючи положення ст. 120 ЗК України у поєднанні із ст. 125 ЗК України, слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об"єкта права власності.
Вказаний правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року у справах за № 6-2225цс16 та № 6-2099цс16, 6-2цс15 від 11 лютого 2015 року, Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі №689/26/17.
Велика Палата Верховного Суду у справі № 200/606/18 у п.40 постанови від 22 червня 2021 року зазначила, що в разі, якщо право власності на об`єкт нерухомості та на земельну ділянку, на якій цей об`єкт розташований, належать одній особі, подальше відчуження об`єкта нерухомості окремо від земельної ділянки, а також земельної ділянки окремо від об`єкта нерухомості не допускається.
У цій же постанові у п.38 Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди відомий ще за часів Давного Риму (лат. superficies solo cedit – збудоване приростає до землі). Цей принцип має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація – будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.
З вище зазначеного випливає, що за загальним правилом, закріпленим у ч.1 ст.120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику.
Дослідженими судом доказами підтверджено, що ОСОБА_6 у встановленому законом порядку відповідно до договору купівлі-продажу від 04 березня 2003 року набула право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .
Земельна ділянка під вказаним будинком на момент відчудження ОСОБА_7 житлового будинку, належала останньому на праві власності з моменту успадкування від ОСОБА_8 , набула ознак об`єкта права власності, а тому відповідно до положень ст.377 ЦК України та ст.120 ЗК України, право власності на неї перейшло до ОСОБА_6 , яке після її смерті успадкувала ОСОБА_1 . Разом з тим, земельна ділянка юридично рахується за ОСОБА_8 на підставі державного акта, у зв`язку з чим позивачка не може отримати правовстановлюючий документ на землю у позасудовому порядку.
Відтак в силу закону до ОСОБА_1 перейшла земельна ділянка на якій розміщено належне їй домоволодіння, яка належала ОСОБА_7 .
При цьому, те, що ОСОБА_7 не зареєстрував за собою право власності на землю жодним чином не вплинуло на наявність в нього права власності на цей об`єкт, оскільки таке посвідчення є лише підтвердженням з боку держави права. Цільове призначення земельної ділянки не змінювалося, розмір 0,0632 га підтверджений даними державного земельного кадастру.
Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст.392 ЦК України).
Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що ОСОБА_6 набувши право власності на житловий будинок на підставі договору купівлі-продажу 04 березня 2003 року, набула також і право власності на земельну ділянку, на якій він розташований, яке успадкувала ОСОБА_1 .
Доводи відповідачки ОСОБА_4 про те, що земельна ділянка увійла до складу спадкового майна, а тому не перейшла до ОСОБА_1 не грунтуються положеннях ст.377 ЦК України та ст.120 ЗК України. Крім того, спірна земельна ділянка перейшла до ОСОБА_6 від ОСОБА_7 у момент укладення договору купівлі-продажу, тобто 04 березня 2003 року, а тому не могла увійти до складу спадкового майна після смерті останнього.
З урахуванням вище зазначеного, позовні вимоги підлягають задоволенню до відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . 
На прохання позивача суд не стягує з відповідачів судовий збір.
Керуючись ст. 4, 13, 81, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд
ухвалив:
Позов  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання права власності на земельну ділянку - задовольнити частково.
Визнати за  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , право власності на земельну ділянку площею 0,0632 га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , яка зареєстрована ОСОБА_8 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії МК, виданого Снігурівською міською радою 28 січня 1994 року.
В задоволенні позовних вимог до  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

Суддя І.А.Квєтка

Дата складення повного судового рішення 03.04.2026.