ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 березня 2026 року
м. Київ
справа № 727/4748/21
провадження № 51-548 км 25
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника
(у режимі відеоконференції) ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 12021260040000009 від 04 січня 2021 року за обвинуваченням 
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , непрацевлаштованого, раніше неодноразово судимого: вироком Першотравневого районного суду м. Чернівці за ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки; вироком цього ж суду від 06 лютого 2020 року за ст. 395 КК до покарання у вигляді арешту на строк 4 місяці,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК,
за касаційними скаргами потерпілої ОСОБА_8 та прокурора ОСОБА_9 , який брав участь у розгляді кримінального провадження в судах попередніх інстанцій, на ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 20 листопада 2024 року.

Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 червня 2024 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 Кримінального процесуального кодексу України (далі ? КПК), виправдано ОСОБА_7 у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК.
Обраний обвинуваченому ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили змінено на особисте зобов`язання з покладенням на нього відповідних обов`язків та звільнено ОСОБА_7 з-під варти у зв`язку з його виправданням. 
Вирішено питання щодо речових доказів і стягнення судових витрат у кримінальному провадженні.
За обставин, детально викладених у вироку суду, орган досудового розслідування обвинувачував ОСОБА_7 у тому, що він в ніч з 01 на 02 січня 2021 року, точного часу не встановлено, у квартирі АДРЕСА_2 під час спільного вживання алкогольних напоїв з ОСОБА_10 , у ході конфлікту, що стався на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків між ними, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, маючи умисел на спричинення ОСОБА_10 тяжких тілесних ушкоджень, усвідомлюючи протиправність своїх дій та їх наслідки, діючи умисно, заподіяв численні удари по голові й тулубу потерпілого, у результаті чого спричинив:
- легкі тілесні ушкодження, тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості та тяжкі тілесні ушкодження, які є небезпечними для життя і не перебувають у причинному зв`язку з фактом настання смерті;
- тяжкі тілесні ушкодження (дві рани на тім`яно-скроневій ділянці зліва, крововилив у лівий скроневий м`яз, крововилив у м`які тканини волосяної частини голови з боку внутрішньої їх поверхні, що розташовані на тім`яно-скроневій ділянці зліва, на потиличній ділянці по центру, на скроневій ділянці справа, крововилив під м`яку мозкову оболонку, що розташований на потиличній ділянці головного мозку по центру, з переходом на верхню поверхню півкуль мозочка, крововилив під тверду мозкову оболонку на потиличній ділянці по центру, які згідно з даними висновку додаткової судово-медичної експертизи від 29 квітня 2021 року № 18 -Д виникли за короткий проміжок часу до моменту настання смерті, від дії тупих твердих предметів або ударів об такі, так і від несення двох ударів, та є небезпечними для життя й перебувають у безпосередньому причинному зв`язку з фактом настання смерті.
Відповідно до вказаного висновку експерта, смерть ОСОБА_10 настала в межах між 02 і 03 січня 2021 року від дислокації головного мозку з вклиненням стовбурових структур у великий потиличний отвір, що розвинулася як ускладнення закритої внутрішньочерепної травми з розвитком субдурального крововиливу.
За версією досудового слідства, ОСОБА_7 своїми умисними діями вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 121 КК, а саме умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого.
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 20 листопада 2024 року апеляційні скарги прокурора Чернівецької окружної прокуратури ОСОБА_9 та потерпілої ОСОБА_8 залишено без задоволення, а виправдувальний вирок Шевченківського районного суду м. Чернівці від 06 червня 2024 року щодо ОСОБА_7 залишено без змін.
Вимоги, викладені в касаційних скаргах, та узагальнені доводи осіб, які їх подали
У касаційних скаргах потерпіла ОСОБА_8 і прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження в судах попередніх інстанцій, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просять скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Обґрунтовуючи доводи щодо незастосування закону України про кримінальну відповідальність, який підлягав застосуванню, а саме ч. 2 ст. 121 КК, та істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, прокурор зазначив про те, що:
- судами попередніх інстанцій належним чином не взято до уваги того, що пред`явлене  ОСОБА_7 обвинувачення ґрунтувалося на доказах, які, кожен окремо та в сукупності, доводять поза розумним сумнівом його винуватість у заподіянні потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, що призвели до його смерті;
- за даними протоколу пред`явлення особи для впізнання від 05 січня 2021 року,  ОСОБА_11 впізнав  ОСОБА_7 за фотознімками, як особу, яка завдала тілесних ушкоджень потерпілому;
- у ході слідчого експерименту, який проведено 16 січня 2021 року за участю  ОСОБА_11 і протокол та відеозапис якого досліджено в суді першої інстанції, свідок вказав, що вночі прокинувся від шуму в іншій кімнаті та, коли до неї увійшов, побачив, як ОСОБА_7 заподіював удари руками ОСОБА_10 , який лежав на ліжку. Також  ОСОБА_11 чітко продемонстрував на манекені механізм завдання тілесних ушкоджень потерпілому і зазначив, що після їх заподіяння,  ОСОБА_7 пішов із квартири, а зранку 02 січня 2021 року повернувся до його квартири та погрожував ножем, щоб він нікому не розповідав про обставини події;
- з огляду на положення ч. 2 ст. 84, ч. 4 ст. 95, п. 3 ч. 2 ст. 99 КПК, суд першої інстанції не взяв до уваги протокол проведення слідчого експерименту від 16 січня 2021 року за участю свідка  ОСОБА_11 та вказаних ним під час слідчої дії обставин, визнавши їх недостовірними, мотивуючи тим, що до побиття потерпілого причетний саме свідок, а не ОСОБА_7 ;
- з відеозаписів камер спостереження, розміщених у під`їзді будинку на АДРЕСА_3 , вбачається те, що 02 січня 2021 року до приміщення квартири вдруге зайшов  ОСОБА_7 та перебував у ній понад дві години, а саме до 09:50, що підтверджувало показання свідка  ОСОБА_11 про висловлення обвинуваченим йому погроз;
- ОСОБА_11 не бачив обставин заподіяння ОСОБА_7 ударів ОСОБА_10 від початку до кінця, однак у п. 6 підсумку висновку додаткової судово-медичної експертизи від 29 квітня 2021 року № 18-Д підтверджена можливість отримання потерпілим тілесних ушкоджень за обставин, про які вказав у ході слідчого експерименту цей свідок;
- судово-медичний експерт ОСОБА_12 під час допиту в суді та після перегляду відеозапису слідчого експерименту зазначив, що ушкодження на тілі ОСОБА_10 могли виникнути за тих обставин, на які вказує ОСОБА_11 ;
- у п. 5 підсумків у висновку вказаної вище судово-медичної експертизи зазначено, зокрема, те, що тілесні ушкодження, які перебувають у безпосередньому зв`язку з фактом настання смерті потерпілого, могли виникнути внаслідок падіння з висоти власного зросту як з наданням тілу прискорення, так і без такого, з подальшим співударянням голови з дерев`яною боковиною ліжка (яка зафіксована у ході огляду місця події). Факт перебування на ліжку ОСОБА_10 під час заподіяння йому тілесних ушкоджень, як на це вказував  ОСОБА_11 , підтверджується даними висновку експерта від 08 березня 2021 року № 217;
- висновок суду першої інстанції про причетність  ОСОБА_11 до побиття потерпілого апеляційний суд виклав іншого змісту та вказав, що в основу обвинувального вироку дані слідчого експерименту покладені бути не можуть, оскільки цей свідок помер, у суді не допитувався, під час досудового розслідування між ним та ОСОБА_7 одночасний допит проведено не було, а його показання суперечать сукупності інших доказів;
- суд апеляційної інстанції усупереч вимогам ст. 370 КПК не обґрунтував, яким саме доказам суперечать відомості, отримані під час слідчого експерименту за участю  ОСОБА_11 , та не навів відповідей на численні аргументи прокурора щодо можливості врахування протоколу вказаної слідчої дії та обставин, які в ньому зафіксовані, як доказу винуватості  ОСОБА_7 ;
- у разі неможливості здійснення безпосереднього допиту свідка в судовому засіданні внаслідок його смерті на момент розгляду справи, протокол слідчого експерименту з показаннями цього свідка може бути покладено судом в основу вироку, як це наведено у правовому висновку Верховного Суду в постанові від 02 березня 2023 року (справа № 525/1207/20), водночас, на думку прокурора, цей факт не може свідчити про недопустимість протоколу як доказу результатів слідчого експерименту;
- на його переконання, відсутні підстави вважати, що можливо порушено право на перехресний допит між ОСОБА_7 та свідком ОСОБА_11 , оскільки сторона захисту була забезпечена усіма можливостями висловити свої аргументи щодо змісту слідчого експерименту, проведеного за участю свідка ОСОБА_11 , вказаних ним відомостей та обставин їх надання;
- варто урахувати, що можлива причетність ОСОБА_11 до заподіяння тяжких тілесних ушкоджень  ОСОБА_13 виключається висновком експерта від 06 січня 2021 року № 11 екс, згідно з яким у свідка не виявлено ушкоджень, саден чи синців на кистях, також не виявлено рубців чи ран з ознаками загоювання або інших тілесних ушкоджень, з яких могла текти кров;
- дані вказаного висновку експерта виключають належність виявленої на речах  ОСОБА_7 крові свідку  ОСОБА_11 ;
- місцевий суд не дотримався вимог статей 94, 370, 374 КПК в частині наведення мотивів неврахування окремих доказів обвинувачення ОСОБА_7 , оскільки значна частина вагомих доказів залишена без правової оцінки;
- суд першої інстанції у вироку не надав жодної оцінки даним висновку експерта від 09 лютого 2021 року № 176, складеного за результатами судово - імунологічної експертизи, щодо виявлення на кофтах  ОСОБА_7 слідів крові, яка може належати особі з групою крові А та із супутнім антигеном Н, у цьому випадку - ОСОБА_10 або  ОСОБА_11 , й акцентував на тому, що на одязі  ОСОБА_7 жодних слідів, зокрема крові, не виявлено;
- під час допиту в суді апеляційної інстанції ОСОБА_7 пояснив, що кров на його речах належить йому, однак, з огляду на підсумки згаданого висновку, зазначені показання обвинуваченого суд апеляційної інстанції залишив поза увагою;
- не зваживши на доводи апеляційної скарги прокурора в цій частині та погодившись з оцінкою місцевого суду щодо згаданого висновку експерта, апеляційний суд не врахував того, що суд першої інстанції фактично не навів обґрунтувань стосовно цього висновку і жодним чином не вказав, чи може він бути взятий до уваги як доказ вини  ОСОБА_7 , чи не може бути врахований і з яких підстав;
- ураховуючи положення ч. 1 ст. 97 КПК, суди попередніх інстанцій безпідставнозалишили без належної оцінки логічні й послідовні показання свідка ОСОБА_14 , які свідчать про обґрунтованість обвинувачення ОСОБА_7 в заподіянні тяжких тілесних ушкоджень потерпілому;
- без належної оцінки судів першої та апеляційної інстанцій залишилися показання свідків ОСОБА_15 і ОСОБА_16 , які підтвердили, що влітку чи восени 2020 року, тобто за кілька місяців до смерті потерпілого, у присутності ОСОБА_15 . ОСОБА_7 , якого потерпілий знав із дитинства, погрожував ОСОБА_10 вбивством;
- суд апеляційної інстанції під час постановлення ухвали не дотримався вимог кримінального процесуального закону, оскільки не надав належної оцінки зазначеним обставинам, повторно не дослідив доказів, у супереч вимогам ст. 419 КПК не перевірив належним чином доводів апеляційної скарги прокурора, не дав вичерпних відповідей на них і безпідставно залишив без змін виправдувальний вирок стосовно ОСОБА_7 .
Поряд із цим прокурор та потерпіла ОСОБА_8 , крім іншого, у касаційних скаргах посилаються на порушення судом апеляційної інстанції вимог ч. 3 ст. 56, ч. 1 ст. 135, ч. 1 ст. 136, п. 5 ч. 2 ст. 412 КПК.
В іншій частині доводів касаційної скарги потерпіла ОСОБА_8 зазначила про те, що:
- для прийняття законного та обґрунтованого рішення, на її думку, апеляційний суд мавповторно дослідити докази й надати їм оцінку, оскільки в провадженні є достатні докази для засудження  ОСОБА_7 ;
- суди попередніх інстанцій не звернули уваги й не врахували показань свідка ОСОБА_15 про те, що ОСОБА_7 за кілька місяців до події погрожував потерпілому вбивством;
- місцевий суд залишив поза увагою показання свідка ОСОБА_11 через нібито їх неправдивість, а апеляційний суд не дослідивши протоколу і відеозапису слідчого експерименту, також не зважив на цей доказ, оскільки свідок ОСОБА_11 помер;
- суд апеляційної інстанції не врахував даних висновку експерта від 09 лютого 2021 року № 176, якими спростовуються показання ОСОБА_7 про те, що сліди крові на його речах були від нього;
- апеляційний судусупереч положенням ст. 419 КПК належним чином не перевірив доводів, зазначених в апеляційних скаргах, достатніх відповідей на них не дав, детально не проаналізував та не перевірив обставин кримінального провадження, що призвело до незастосування закону України про кримінальну відповідальність, який підлягав застосуванню, а саме ч. 2 ст. 121 КК, та прийняв  незаконне судове рішення, яким залишив без змін виправдувальний вирок стосовно ОСОБА_7 .
Крім того, прокурор і потерпіла наводять інші доводи, які детально ними викладені у касаційних скаргах, за змістом яких вони не погоджуються з установленими судами попередніх інстанцій фактичними обставинами кримінального провадження та наданою дослідженим у провадженні доказам оцінкою.
Заперечень на касаційні скарги потерпілої і прокурора до Суду не надходило.
Іншим учасникам судового провадження були направлені повідомлення про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про його відкладення не подано.
Позиції інших учасників судового провадження 
Прокурор ОСОБА_5 частково підтримала вимоги касаційних скарг прокурора та потерпілої, просила їх задовольнити, скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції та призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. 
Захисник ОСОБА_6 вважала за необхідне касаційні скарги залишити без задоволення, а ухвалу суду апеляційної інстанції - без зміни. 
Заслухавши суддю-доповідача, з`ясувавши позиції учасників судового провадження, перевіривши наведені в касаційних скаргах доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню на таких підставах.
Мотиви Суду
Відповідно до частин 1, 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у ч. 1 цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412 - 414 цього Кодексу.
Отже, скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій з підстав неповноти судового розгляду (ст. 410 КПК) і невідповідності висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження (ст. 411 КПК) чинним законом не передбачено.
З урахуванням зазначеного Верховний Суд під час розгляду кримінального провадження позбавлений процесуальної можливості надавати оцінку доказам, перевіряти правильність такої оцінки та керується лише тими фактичними обставинами, які були встановлені судами попередніх інстанцій. 
Як видно зі змісту касаційних скарг, серед інших доводів, прокурор і потерпіла зазначають про:
- надання судом апеляційної інстанції іншої, критичної, оцінки показанням всієї бригади лікарів щодо стану здоров`я потерпілого на момент їх прибуття до місця події на виклик  ОСОБА_14 , без допиту свідків ОСОБА_17 та ОСОБА_18 ; 
- неправильні висновки суду першої інстанції стосовно показань лікарів, свідка  ОСОБА_14 , якими підтверджено наявність в ОСОБА_10 тілесних ушкоджень на момент прибуття лікарів та які свідчили про орієнтовний час заподіяння тілесних ушкоджень саме  ОСОБА_7 , а не будь-якою іншою особою, при цьому ураховуючи відеозаписи з камер спостереження, якими чітко зафіксовано кількість осіб, яка перебувала у квартирі  ОСОБА_11 під час заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому.
А також прокурор і потерпіла послалися в скаргах на те, що: 
- усі допитані в суді першої інстанції свідки та  ОСОБА_11 у ході слідчого експерименту вказали, що ОСОБА_10 лежав у кімнаті на ліжку, де йому були заподіяні тілесні ушкодження;
- погрози вбивством, висловлені ОСОБА_7 ОСОБА_10 , могли стати передумовою для суперечки та бійки між ними у квартирі ОСОБА_11 , у той же час в останнього підстав для заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень не було, адже до 01 січня 2021 року вони знайомі не були;
- апеляційний суд залишив поза увагою неправдиві показання ОСОБА_7 про те, що потерпілий прийшов до квартири на АДРЕСА_3 саме 31 грудня 2021 року, адже останній перебував у цей день на вул. Узбецькій, 19.
Проте наведені вище доводи прокурора та потерпілої фактично зводяться до незгоди з оцінкою здобутих у провадженні доказів і з фактичними обставинами, установленими судами попередніх інстанцій, неповнотою судового розгляду, що з огляду на положення статей 433, 438 КПК не може бути предметом касаційного розгляду.
У частині доводів касаційних скарг прокурора і потерпілої щодо недотримання вимог ч. 3 ст. 56, статей 135, 136, п. 5 ч. 2 ст. 412 КПК, а саме про те, що:
- під час апеляційного розгляду 14 листопада 2024 року проведено допит свідків  ОСОБА_14 та ОСОБА_19 за відсутності потерпілої ОСОБА_8 , оскільки остання не була належним чином повідомлена про час судового розгляду, який відбувся о 10:00, адже у врученій їй повістці зазначено інший час, а саме 16:00;
-  суд апеляційної інстанції провів та завершив допит свідків за відсутності потерпілої, чим позбавив її можливості реалізувати процесуальне право, у тому числі висловлювати запитання й бути присутньою під час допиту свідків, Верховний Суд уважає за необхідне вказати про таке.
У пунктах 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК визначено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК).
Неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, зокрема, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню (п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК).
Так, згідно з положеннями п. 5 ч. 2 ст. 412 КПК, судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, якщо судове провадження здійснено за відсутності потерпілого, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання.
Однак відповідно до оригіналу розписки від 24 жовтня 2024 року, яка міститься в матеріалах провадження, потерпіла ОСОБА_8 отримала повістку про виклик до Чернівецького апеляційного суду для розгляду кримінального провадження № 727/4748/21 на 14 листопада 2024 року на 10:00 (т. 6, а. п. 214).
Згідно з ч. 3 ст. 99 КПК сторона кримінального провадження, потерпілий, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, зобов`язані надати суду оригінал документа. Оригіналом документа є сам документ, а оригіналом електронного документа - його відображення, якому надається таке ж значення, як документу.
При цьому на підтвердження своїх доводів у цій частині потерпіла додала до касаційної скарги копію повістки про виклик до Чернівецького апеляційного суду (апеляційне провадження № 11-кп/822/295/24) у судове засідання, призначене на 14 листопада 2024 року на 16:00, зміст якої не містить дати її складення та в якій зазначено прізвище судді ОСОБА_20 (т. 7, а. п. 5). 
З огляду на положення ст. 99 КПК і наявний у кримінальному провадженні оригінал розписки від 24 жовтня 2024 року про виклик ОСОБА_8 до апеляційного суду в судове засідання на 14 листопада 2024 року на 10:00, суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості надати належну оцінку змісту копії долученої повістки потерпілою до касаційної скарги, яка не є оригіналом. 
Крім того, у касаційній скарзі потерпіла не зазначає обґрунтувань того, яким чином це порушення, а саме проведення допиту свідків без її участі під час апеляційного розгляду, вплинуло на законність постановленого апеляційним судом рішення в цілому, ураховуючи те, що, будучи присутньою 20 листопада 2024 року під час розгляду кримінального провадження в апеляційному суді та обізнаною про її неналежне повідомлення щодо часу судового розгляду 14 листопада 2024 року, з огляду на положення ч. 4 ст. 405 КПК, потерпіла ОСОБА_8 будь-яких клопотань із цього питання апеляційному суду не заявляла (т. 6, а. п. 228). 
Поряд із цим доводи в касаційних скаргах потерпілої і прокурора щодо істотних порушень апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону, зокрема ст. 419 КПК, та в частині незастосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме положень ч. 2 ст. 121 КК, колегія суддів вважає обґрунтованими з урахуванням такого.
За матеріалами провадження, на підставі зібраних під час досудового розслідування та досліджених у ході судового розгляду доказів суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, про що у вироку навів відповідні мотиви.
Не погодившись із вироком місцевого суду, потерпіла ОСОБА_8 і прокурор ОСОБА_9 подали на цей вирок апеляційні скарги, в яких, посилаючись на неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просили скасувати судове рішення та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КПК, і призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.
Як убачається зі змісту апеляційної скарги (т. 6, а. п. 165 - 178), серед іншого, прокурор зазначав обґрунтування та посилався на докази, які є аналогічними з доводами його касаційної скарги, зокрема про те, що:
- крім інших доказів, вина ОСОБА_7 підтверджується, зокрема, показаннями свідка ОСОБА_14 , наданими під час судового розгляду провадження, який,  крім іншого, наголосив, що бригада медичної допомоги надала вдихнути потерпілому нашатирного спирту та безпідставно його не госпіталізувала через стан алкогольного сп`яніння; даними протоколу слідчого експерименту від 16 січня 2021 року за участю свідка ОСОБА_11 , який, крім іншого, чітко, ясно і впевнено продемонстрував на манекені механізм заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому та зазначав про те, що 01 січня 2021 року ОСОБА_7 повернувся до його квартири, погрожував йому ножем, щоб він нікому не розповідав про обставини цієї події; 
- згідно з висновком експерта від 09 лютого 2021 року № 176 у плямах на одязі ОСОБА_7 знайдено кров людини, яка може належати ОСОБА_10 або ОСОБА_11 , при цьому за висновком експерта від 06 січня 2021 року № 11екс у ОСОБА_11 не виявлено рубців чи ран з ознаками загоювання або інших тілесних ушкоджень, з яких могла текти кров, що виключає належність виявленої на речах  ОСОБА_7 крові свідку  ОСОБА_11 ;
- за даними висновку експерта від 10 лютого 2021 року № 13 під час дослідження зрізів нігтьових пластин із китиць обох рук ОСОБА_11 кров не виявлено, що у цілому експертним шляхом спростувало факт можливої причетності свідка ОСОБА_11 до побиття ОСОБА_10 ;
- помилковим є висновок місцевого суду про те, що на одязі обвинуваченого ОСОБА_7 не виявлено слідів крові потерпілого, оскільки згідно з даними висновку експерта від 09 лютого 2021 року № 176 на двох кофтах, вилучених під час обшуку з будинку ОСОБА_7 , виявлено кров, яка може належати в тому числі потерпілому ОСОБА_10 , на що не звернув уваги місцевий суд;
- судово-медичну експертизу стосовно свідка ОСОБА_11 проведено 06 січня 2021 року, практично відразу після події злочину, а судово-медичну експертизу стосовно ОСОБА_7 закінчено 12 січня 2021 року;
- з показань свідка  ОСОБА_15 , які підтвердив свідок ОСОБА_16 , вбачається, що ОСОБА_7 є її сусідом, характеризується негативно як агресивна людина, влітку 2020 року погрожував її батьку ОСОБА_10 вбивством; 
- суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що в ніч з 01 на 02 січня 2021 року відбулася бійка у квартирі АДРЕСА_2 між ОСОБА_11 та ОСОБА_10 ;
- необґрунтованим є висновок місцевого суду про те, що слідчий експеримент від 16 січня 2021 року не можна вважати достатнім і достовірним доказом винуватості ОСОБА_7 у цьому провадженні з підстав того, що протокол слідчого експерименту та висновок експерта від 29 квітня 2021 року № 18-д нібито не узгоджуються з іншими доказами у кримінальному провадженні;  
- явною упередженістю суду першої інстанції є наведені у вироку аргументи про неправдивість показань ОСОБА_11 , які, на думку цього суду, вигадані свідком з метою відвернення від нього підозри;
- суд допустився припущень у частині наведених у вироку аргументів про те, що орган досудового розслідування не підтвердив доказами наявності у квартирі ОСОБА_11 кішки та обставин переміщення тіла потерпілого ОСОБА_10 на горище. 
Доводи апеляційної скарги потерпілої ОСОБА_8 за змістом у цілому є аналогічними з доводами апеляційної скарги прокурора та її касаційної скарги.
Виходячи із завдань і загальних засад кримінального провадження, визначених у статтях 2, 7 КПК, функція апеляційного суду полягає в об`єктивному, неупередженому перегляді вироків та ухвал суду першої інстанції, справедливому вирішенні поданих апеляційних скарг із додержанням усіх вимог чинного законодавства. 
За правилами ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення. 
Зокрема, положеннями ст. 419 КПК передбачено, що в ухвалі апеляційного суду мають бути наведені короткий зміст вимоги апеляційної скарги і судового рішення суду першої інстанції, узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, належні й достатні мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, та положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Таким чином, закон вимагає від суду апеляційної інстанції перевірити і проаналізувати всі доводи, наведені в апеляційній скарзі, зіставити їх з наявними у справі матеріалами та дати на кожен вичерпну відповідь, пославшись на відповідну норму права. Недотримання цих положень є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке згідно зі ст. 438 КПК тягне за собою скасування судового рішення.
Суд апеляційної інстанції фактично виступає останньою інстанцією, яка надає можливість сторонам перевірити повноту судового розгляду та правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження судом першої інстанції, і це покладає на апеляційний суд певний обов`язок щодо дослідження та оцінки доказів, але з урахуванням особливостей, передбачених ст. 404 КПК.
Однак цих вимог кримінального процесуального закону суд апеляційної інстанції, переглядаючи виправдувальний вирок, не дотримався.
Так, суд апеляційної інстанції, залишаючи без задоволення апеляційні скарги потерпілої та сторони обвинувачення і без змін вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_7 , на думку Суду, належним чином не розглянув усіх викладених у скаргах доводів, не зіставив їх з наявними матеріалами провадження та не навів переконливих мотивів для їх спростування. 
В оскаржуваній ухвалі суд апеляційної інстанції обмежився перерахуванням лише частини доказів, на які є посилання у виправдувальному вироку, і загальним формулюванням про правильність висновків суду першої інстанції щодо невинуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину та не розкрив суті зібраних у провадженні стороною обвинувачення доказів, не проаналізував їх у контексті з конкретними доводами, зазначеними в апеляційних скаргах прокурора і потерпілої. 
У мотивувальній частині оскаржуваної ухвали апеляційний суд, наводячи узагальнені доводи, зокрема, апеляційної скарги прокурора, зазначив про те, що апелянт звернув увагу, зокрема на:
- показання свідка ОСОБА_14 , протокол та відеозапис слідчого експерименту від 16 січня 2021 року за участю ОСОБА_11 ; 
- висновок місцевого суду про те, що зазначені під час слідчого експерименту свідком ОСОБА_11 обставини не узгоджуються з висновком експерта від 29 квітня 2021 року №18-д , який є безпідставним, оскільки цей свідок не бачив усієї бійки, а отже, не міг знати всього спектра заподіяних тілесних ушкоджень;
- висновок експерта від 09 лютого 2021 року № 176, згідно з яким у плямах на одязі ОСОБА_7 знайдено кров людини, яка може належати ОСОБА_10 або ОСОБА_11 , при цьому в останнього не виявлено тілесних ушкоджень, з яких могла текти кров.
Однак, ураховуючи положення п. 2 ч. 1 ст. 419 КПК, суд апеляційної інстанції не дотримався зазначених вимог КПК, оскільки зміст указаних доводів апеляційної скарги прокурора в ухвалі виклав у контексті, який не узгоджувався з наведеними вище обґрунтуваннями апеляційної скарги прокурора.
Крім того, з огляду на положення вказаної норми КПК та зазначені вище доводи апеляції прокурора, апеляційний суд також не виклав в ухвалі інших узагальнених доводів сторони обвинувачення, а саме посилання на:
- дані висновку експерта від 10 лютого 2021 року № 13, згідно з яким під час дослідження зрізів нігтьових пластин із китиць обох рук ОСОБА_11 кров не виявлено, що, на думку прокурора експертним шляхом у цілому спростовано факт можливої причетності свідка ОСОБА_11 до побиття ОСОБА_10 ;
- дані висновку експерта від 06 січня 2021 року № 11екс, відповідно до якого у свідка ОСОБА_11 не виявлено рубців чи ран з ознаками загоювання або інших тілесних ушкоджень;
- те, що судово-медичну експертизу стосовно свідка ОСОБА_11 проведено 06 січня 2021 року, практично відразу після події злочину, а судово-медичну експертизу стосовно ОСОБА_7 закінчено 12 січня 2021 року;
- помилковість висновку суду першої інстанції про те, що в ніч з 01 на 02 січня 2021 року відбулася бійка у квартирі АДРЕСА_2 , між ОСОБА_11 та ОСОБА_10 ;
- припущення суду першої інстанції в частині наведених у вироку аргументів про не підтвердження відповідними доказами в провадженні наявності кішки у квартирі ОСОБА_11 ; 
- нездобуття доказів щодо обставин переміщення тіла потерпілого ОСОБА_10 на горище, які, на думку прокурора, є припущеннями. 
Крім того, колегія суддів зауважує, що, як вбачається зі змісту ухвали, апеляційний суд дійшов суперечливого висновку про те, що на взутті, одязі, обвинуваченого в разі його причетності до вчинення злочину, з високим рівнем вірогідності залишаться сліди крові потерпілого, але під час експертизи взуття та одягу обвинуваченого таких слідів не виявлено. 
Водночас, погодившись з оцінкою місцевого суду в частині висновків експертів, серед інших експертиз, суд апеляційної інстанції в ухвалі послався на дані висновку експерта від 09 лютого 2021 року № 176, згідно з яким у плямах на байці ОСОБА_7 знайдено кров людини, яка може належати як ОСОБА_10 , так і ОСОБА_11 або цим двом особам одночасно. Якщо кров у цих плямах змішана, то походження її не виключається від осіб з групами А та О. 
Таким чином, з огляду на згаданий висновок експерта, серед іншого, суд апеляційної інстанції:
- не спростував належним чином доводів апеляції прокурора щодо помилкового висновку місцевого суду про те, що на одязі обвинуваченого ОСОБА_7 не виявлено слідів крові потерпілого, що не узгоджувалося з даними висновку експерта від 09 лютого 2021 року № 176 і залишено місцевим судом поза увагою;
- не зазначив будь-яких мотивів стосовно посилань прокурора в апеляційній скарзі на дані висновку експерта від 10 лютого 2021 року № 13, згідно з яким під час дослідження зрізів нігтьових пластин із китиць обох рук ОСОБА_11 кров не виявлено.
На думку колегії суддів, в ухвалі апеляційного суду не наведено обґрунтованих і достатніх мотивів на спростування аргументів прокурора про безпідставне неврахування показань свідка  ОСОБА_15 , які підтвердив у своїх показаннях свідок ОСОБА_16 , про те, що ОСОБА_7 є її сусідом, характеризується негативно як агресивна людина, влітку 2020 року погрожував її батьку ОСОБА_10 вбивством. 
Таким чином, суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив і не зазначив вичерпних відповідей на спростування доводів апеляційних скарг сторони обвинувачення та потерпілої про безпідставне виправдання ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК, чим порушив вимоги ст. 419 КПК, дійшовши передчасного висновку про законність у цій частині вироку суду першої інстанції.
Отже, з урахуванням наведеного колегія суддів також уважає слушними зазначені вище доводи касаційної скарги прокурора щодо не спростування доводів його апеляційної скарги, у тому числі про те, що:
- зміст висновку суду першої інстанції про причетність  ОСОБА_11 до побиття потерпілого, апеляційний суд виклав інакше та вказав, що в основу обвинувального вироку дані слідчого експерименту не можуть бути покладені, оскільки цей свідок помер, у суді не допитувався, під час досудового розслідування між ним та  ОСОБА_7 одночасний допит не було проведено, а його показання суперечать сукупності інших доказів;
- суд апеляційної інстанції усупереч вимогам ст. 370 КПК не обґрунтував, яким саме доказам суперечать відомості, отримані під час слідчого експерименту за участю  ОСОБА_11 , і не навів відповідей на численні аргументи прокурора щодо можливості врахування протоколу вказаної слідчої дії та обставин, які в ньому зафіксовані, як доказу винуватості  ОСОБА_7 ;
- суд першої інстанції у вироку не надав жодної оцінки даним висновку експерта від 09 лютого 2021 року № 176, складеного за результатами судово - імунологічної експертизи, щодо виявлення на кофтах  ОСОБА_7 слідів крові, яка може належати особі з групою крові А, та із супутнім антигеном Н, у цьому випадку - ОСОБА_10 або ОСОБА_11 , й акцентував на тому, що на одязі  ОСОБА_7 жодних слідів, зокрема крові, не виявлено;
- не зваживши на доводи прокурора в цій частині та погодившись з оцінкою місцевого суду щодо згаданого висновку експерта, апеляційний суд не врахував того, що обґрунтувань стосовно цього висновку суд першої інстанції фактично не навів і жодним чином не вказав, чи може він бути взятий до уваги як доказ вини  ОСОБА_7 , чи не може бути врахований і з яких підстав.
Крім наведеного вище, а саме в частині доводів прокурора в касаційній скарзі щодо необґрунтованого неврахування судами попередніх інстанцій доказу - протоколу слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_11 - у зв`язку з неможливістю безпосереднього допиту останнього внаслідок його смерті, колегія суддів звертає увагу на те, що Верховний Суд у своїх рішеннях робив висновки про те, що зафіксовані в документі (протоколі) результати слідчого експерименту не є тотожними з показаннями, що надані слідчому, прокурору, про які визначено в частинах 1 і 4 ст. 95 КПК (постанови від 13 грудня 2020 року в справі № 229/3291/20, 02 березня 2023 року в справі № 525/1207/20).
Відповідно до правової позиції суду касаційної інстанції, викладеної в постанові від 02 березня 2023 року (справа № 525/1207/20), у разі неможливості здійснення безпосереднього допиту свідка в судовому засіданні внаслідок смерті останнього на момент розгляду справи протокол слідчого експерименту з показаннями цього свідка може бути покладено судом в основу вироку.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок суду першої інстанції в цій частині, не звернув уваги на правові позиції Верховного Суду. 
Отже, зважаючи на вказане, а також на зміст доводів касаційних скарг і положення, передбачені статтями 22, 94, 370, ст. 419, ч. 2 ст. 433 КПК, колегія суддів вважає, що суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки безпосередньо встановленим і дослідженим доказам у провадженні, на якій наполягала сторона обвинувачення, та, як наслідок, не навів належних мотивів, з огляду на зазначені вище положення КПК і практику Верховного Суду, з яких виходив суд апеляційної інстанції, постановляючи ухвалу в цій частині.
За таких обставин колегія суддів вважає, що ухвалу суду апеляційної інстанції не можна визнати законною, обґрунтованою і вмотивованою, оскільки наведені вище порушення могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, що є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону (ч. 1 ст. 412 КПК) і, як наслідок, вплинуло на правильність застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК), що, у свою чергу, відповідно до вимог пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК є підставою для скасування ухвали суду апеляційної інстанції та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції (п. 2 ч. 1 ст. 436 КПК). 
Разом з тим, ураховуючи наявність вказаних вище істотних порушень вимог процесуального закону, які і є підставою для скасування судових рішень та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції, Верховний Суд не вбачає підстав для надання відповіді на доводи касаційних скарг прокурора та потерпілої в іншій частині, оскільки оцінка таких обставин може бути предметом розгляду в суді апеляційної інстанції під час нового розгляду в порядку апеляційної процедури, а з огляду на зміст таких доводів сторони провадження мають право заявляти відповідні клопотання, а суд досліджувати докази та надавати їм відповідну оцінку, що не належить до компетенції суду касаційної інстанції. 
З огляду на зазначене, касаційні скарги потерпілої ОСОБА_8 і прокурора ОСОБА_9 підлягають частковому задоволенню, а оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції - скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Під час нового розгляду суд апеляційної інстанції має врахувати наведене вище, ретельно перевірити доводи, викладені в апеляційних скаргах, а також інші доводи сторони обвинувачення в касаційній скарзі, надати на них умотивовані відповіді, оцінити кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності і взаємозв`язку, після чого постановити законне й обґрунтоване рішення, у тому числі з огляду на положення, передбачені статтями 370, 419 КПК, за наявності для цього обґрунтованих підстав.
Керуючись статтями 412, 413, 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційні скарги потерпілої ОСОБА_8 та прокурора ОСОБА_9 , який брав участь у розгляді кримінального провадження в судах попередніх інстанцій, на ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 20 листопада 2024 рокузадовольнити частково.
Ухвалу Чернівецького апеляційного суду від 20 листопада 2024 року стосовно ОСОБА_7  скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2  ОСОБА_3