ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/10040/25 Суддя (судді) першої інстанції: Падій В.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 квітня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Чуприни О.В., суддів Попової О.Г., Говоруна О.В., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 25.12.2025 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі по тексту також - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області (надалі по тексту також - відповідач, орган пенсійного забезпечення, Управління, ГУ ПФУ в Чернігівській області), у якому просив:
визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Чернігівській області про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії від 08.05.2025 №254150035392 на умовах пункту 4 частини 1 статті 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування";
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Чернігівській області призначити з 01.05.2025 ОСОБА_1 пенсію за віком відповідно пункту 4 частини 1 статті 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" як учаснику бойових дій.
В обґрунтування позовних вимог позивач вказав на протиправність відмови відповідача у призначенні йому дострокової пенсії за віком, оскільки відповідно до статті 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" за №1058-IV від 09.07.2003 він як учасник бойових дій має право на таку пенсію.
Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 20.11.2025 залучено до участі у справі №620/10040/25 в якості співвідповідача Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 25.12.2025 адміністративний позов задоволено повністю: 
визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області від 08.05.2025 №254150035392 про відмову ОСОБА_1 в призначенні пенсії за віком на умовах пункту 4 частини 1 статті 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування";
зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити, з 01.05.2025, ОСОБА_1 пенсію за віком, відповідно пункту 4 частини 1 статті 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" як учаснику бойових дій.
Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області подало апеляційну скаргу, в якій покликаючись на порушенням норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи, вказує про наступне: додана позивачем довідка ІНФОРМАЦІЯ_1 від 01.01.2025 №5/17 про періоди проходження військової служби в в/ч НОМЕР_1 не є належним документом на підтвердження його безпосередньої участі в бойових діях для цілей призначення пенсії за віком відповідно пункту 4 частини 1 статті 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 за №1058-IV. На переконання органу пенсійного забезпечення таким, у розумінні "Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 за №637 є довідка територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, які видаються в порядку, що визначається Міноборони (додаток № 2), та містить відомості про проходження військової служби у складі діючої армії в період бойових дій, в тому числі під час виконання інтернаціонального обов`язку.
Просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.
ОСОБА_1 не скористався правом подання відзиву на апеляційну скаргу, відтак у силу частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі по тексту також - КАС України) відсутність останнього не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 01.05.2025 звернувся до відділу обслуговування громадян №2 Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 за №1058-IV.
Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, розглянувши за принципом екстериторіальності таку заяву разом із доданими до такої документами, прийняло рішення №254150035392 від 08.05.2025 про відмову у призначенні дострокової пенсії за віком відповідно до пункту 4 частини 1 статті 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 за №1058-IV, оскільки до переліку документів не було долучено довідку з територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки про військову службу у складі діючої армії в період бойових дій, в тому числі під час виконання інтернаціонального обов`язку згідно з додатком №2 "Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 за №637. У коментованому рішенні підтверджено наявність у ОСОБА_1 страхового стажу 35 років 8 місяців 18 днів.
Оскільки апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні), апеляційний суд відповідно до вимог пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України розглядає справу в порядку письмового провадження.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.
У відповідності до вимог пункту 3 частини 1 статті 244 КАС України, визначаючи яку правову норму слід застосувати до спірних правовідносин суд зазначає, що при вирішенні даної справи керується нормами Законів та підзаконних нормативно-правових актів в тій редакції, яка чинна на момент виникнення чи дії конкретної події, обставини і врегулювання відповідних відносин.
Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.
Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом (стаття 46 Конституції України).
За приписами пункту 6 частини першої статті 92 Конституції України, основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення визначаються виключно законами України.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" за №1058-IV від 09.07.2003 (надалі по тексту також - Закон №1058-IV).
Пунктом 4 частини 1 статті 115 Закону №1058-IV (чинної станом на дату звернення позивача до органу пенсійного забезпечення) визначено, що право на призначення дострокової пенсії за віком мають військовослужбовці, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейські, особи начальницького і рядового складу Державного бюро розслідувань, які брали участь у бойових діях, в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, а також ті, яким встановлено інвалідність внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих під час захисту Батьківщини або під час виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, виконанням інтернаціонального обов`язку чи безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейських, осіб начальницького і рядового складу Державного бюро розслідувань, які померли (загинули) у період проходження військової служби (виконання службових обов`язків) чи після звільнення із служби, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих під час виконання обов`язків військової служби (службових обов`язків), захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, виконанням інтернаціонального обов`язку чи безпосередньою участю в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення та/або безпосередньою участю у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, особи, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пунктів 20, 21 і 25 частини першої статті 6, особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пунктів 12, 13 і 16 частини другої статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (крім працівників підприємств, установ, організацій, які залучалися та брали безпосередню участь у здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів), особи з числа резервістів, військовозобов`язаних і осіб, які входили до складу добровольчого формування територіальної громади, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пункту 19 статті 6, особи з інвалідністю внаслідок війни відповідно до пункту 11 статті 7 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, і батьки, яким надано статус сім`ї загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України відповідно до пунктів 3 і 4 частини першої статті 10-1 зазначеного Закону, пункту 5 частини першої статті 10-1 зазначеного Закону з числа членів сімей резервістів і військовозобов`язаних, а також пункту 6 частини першої статті 10-1 зазначеного Закону, - після досягнення чоловіками 55 років, жінками - 50 років та за наявності страхового стажу не менше 25 років у чоловіків і не менше 20 років у жінок.
Отже, законодавством чітко окреслено перелік осіб, які мають право на призначення дострокової пенсії за віком, звідси підлягає встановленню віднесення позивача до однієї з таких категорій для висновку про порушене право останнього на пенсійне забезпечення.
Колегія суддів апеляційного суду зазначає, що у матеріалах справи наявне безтермінове посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_2 , видане ОСОБА_1 14.06.2001 Чернігівський райвійськоматом (а.с.8).
За відомостями трудової книжки позивача серії НОМЕР_3 від 20.07.1985, в період з 11.11.1986 по 1989 (дата та місяць не зазначена) позивач проходив службу в лавах Радянської Армії (а.с.18). Копія військового квитка ОСОБА_1 серії НОМЕР_4 від 30.10.1986 містить записи про призов на військову службу 11.11.1986 та звільнення (демобілізацію) 26.01.1989 (а.с.15-17).
Згідно з довідкою ІНФОРМАЦІЯ_2 від 01.01.2025 за №5/17, виданої рядовому запасу ОСОБА_1 , останній дійсно проходив строкову військову службу з 11.11.1986 по 26.01.1989; з 10.05.1987 по 26.01.1989 в в/ч НОМЕР_1 (а.с.21).
Інших документів, релевантних для цілей дослідження наявності у позивача права на призначення дострокової пенсії за віком відповідно до пункту 4 частини 1 статті 115 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 за №1058-IV у матеріалах справи не міститься.
Виходячи із мотивувального наповнення адміністративного позову, представником позивача не зазначено, до котрої саме з наведених у пункті 4 частини 1 статті 115 Закону №1058-IV категорій слід відносити ОСОБА_1 для цілей підтвердження наявності у останнього права на призначення дострокової пенсії за віком. Натомість слід зауважити, що наведені доводи зводилися до наступного: (а) відсутності у позивача обов`язку надавати документи, передбачені підпунктом 6 пункту 2.1 Порядком подання та оформлення документів для призначення пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України за №22-1 від 25.11.2005; (б) протиправності відмови органу пенсійного забезпечення у призначенні пенсії з підстав ненадання довідки згідно з додатком №2 "Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 за №637, оскільки слід брати до уваги обставини саме участі у бойових діях, а не тривалості такої участі, на засвідчення змісту котрого й спрямована така довідка.
Суд першої інстанції, беручи до врахування правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 09.06.2021 у справі №340/576/19, а також обставини надання позивачем до органу пенсійного забезпечення копії посвідчення учасника бойових дій, дійшов висновок про достатність таких документів на підтвердження безпосередньої участі в бойових діях та наявність у позивача права на призначення дострокової пенсії за віком.
Колегія суддів не може погодитися із вказаним висновком, з огляду на наступне.
Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22.10.1993 за №3551-ХІІ (надалі по тексту також - Закон №3551-ХІІ) визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.
Враховуючи обставини видачі ОСОБА_1 14.06.2001 посвідчення учасника бойових дій серії НОМЕР_2 суд послуговується змістом Закону №3551-ХІІ у редакції, чинній станом на 24.04.2001 з урахуванням змін, введених Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" за №2349-III від 05.04.2001.
Статтею 5 Закону №3551-ХІІ встановлено, що учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час. Перелік підрозділів, що входили до складу діючої армії, та інших формувань визначається Кабінетом Міністрів України.
З приводу застосування пункту 4 частини 1 статті 115 Закону №1058-IV саме в частині категорії "осіб, яким надано статус учасника бойових дій", на переконання колегії суддів, необхідно зважати на таке: станом на дату звернення позивача до органу пенсійного забезпечення, означена норма поширювалась виключно до наступних осіб, яким надано статус учасника бойових дій: (1) особи, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пунктів 20, 21 і 25 частини першої статті 6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; (2) особи з числа резервістів, військовозобов`язаних і осіб, які входили до складу добровольчого формування територіальної громади, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пункту 19 статті 6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".
Усі вищезгадані пункти частини 1 статті 6 Закону №3551-ХІІ були включені до цього Закону вже після дати видачі позивачу посвідчення учасника бойових дій (14.06.2001), що очевидно виключає можливість їх застосування до нього як правової підстави для надання відповідного статусу.
Разом із тим, право на призначення дострокової пенсії за віком мають "військовослужбовці, […] які брали участь у бойових діях, […]".
Виходячи зі змістовного аналізу пункту 4 частини 1 статті 115 Закону №1058-IV, слід дійти обґрунтованого висновку про чітке розмежування законодавцем двох самостійних категорій осіб, які мають право на призначення дострокової пенсії за віком, а саме: (1) осіб, яким надано статус учасника бойових дій відповідно до пунктів 20, 21 і 25 частини 1 статті 6 Закону №3551-ХІІ, пункту 19 частини 1 статті 6 Закону №3551-ХІІ (з числа резервістів, військовозобов`язаних і осіб, які входили до складу добровольчого формування територіальної громади); та (2) військовослужбовців, які брали безпосередню участь у бойових діях незалежно від формального надання їм відповідного статусу.
Коментоване слідує з наступного: стаття 6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" станом на дату звернення позивача до органу пенсійного забезпечення охоплює значну кількість різнорідних за своїм правовим та фактичним змістом категорій осіб, ступінь залученості яких до заходів, пов`язаних з веденням бойових дій, є істотно різним.
У цьому контексті суд зауважує, що у матеріалах справи міститься копія адвокатського запиту від 24.07.2025 (а.с.27), за змістом якого представником позивача запитується у ІНФОРМАЦІЯ_2 копії документів, на підставі яких позивачу надано статус учасника бойових дій (посвідчення серії НОМЕР_2 від 14.06.2001). У відповідь листом від 29.07.2025 за №7734 (а.с.28) повідомлено про відсутність у розпорядження ІНФОРМАЦІЯ_3 особової справи ОСОБА_1 , відтак надання запитуваних документів є неможливим.
Виходячи із текстуального аналізу адміністративного позову представником позивача наголошується на застосовності до позивача припису пункту 2 частини 1 статті 6 Закону №3551-ХІІ у контексті підстав видачі означеного посвідчення.
Звертаючись до коментованого припису у редакції Закону №2349-III, учасниками бойових дій визнаються учасники бойових дій на території інших країн - військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів). Військовослужбовці Збройних Сил України, Служби безпеки України, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ України, інших військових формувань, створюваних Верховною Радою України, які за рішенням відповідних державних органів були направлені для виконання миротворчих місій або у відрядження в держави, де в цей період велися бойові дії.
У обсязі відомостей встановлених у цій справі, ОСОБА_1 проходив службу в лавах Радянської Армії з 11.11.1986 по 26.01.1989; з 10.05.1987 по 26.01.1989.
Відповідно до Переліку держав і періодів бойових дій на їх території, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1994 за №63, період бойових дій на території Афганістану тривав з квітня 1978 року по грудень 1989 року. 
Разом із тим, статтею 6 Закону №3551-ХІІ визначено також і наступних осіб, які визнаються учасниками бойових дій: військовозобов`язані, які призивалися на навчальні збори і направлялися до Афганістану в період ведення там бойових дій (пункт 13); військовослужбовці автомобільних батальйонів, які направлялися до Афганістану для доставки вантажів у цю країну в період ведення там бойових дій (пункт 14); військовослужбовці льотного складу, які здійснювали вильоти на бойові завдання до Афганістану з території колишнього Союзу РСР (пункт 15).
Отже, виходячи із наведеного учасниками бойових дій у розумінні статті 6 цього Закону станом на 24.04.2001 (з урахуванням введених змін) визнавались як учасники бойових дій на території інших країн (військовослужбовці Радянської Армії) (в тому числі й Афганістану), так і військовозобов`язані, військовослужбовці, котрі направлялися до Афганістану в період ведення там бойових дій.
Порядок встановлення статусу ветеранів війни - учасників бойових дій врегульований постановами Кабінету Міністрів України "Про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни" від 12.05.1994 за №302, "Про доповнення постанови Кабінету Міністрів України від 12 травня 1994 р. №302" від 02.01.1995 за №1.
Пунктом 3 постановою Кабінету Міністрів України "Про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни" від 12.05.1994 за №302 визначено, що відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" до ветеранів війни належать: учасники бойових дій, інваліди війни, учасники війни. Учасникам бойових дій (стаття 6 зазначеного Закону) видаються посвідчення з написом "Посвідчення учасника бойових дій" та нагрудний знак "Ветеран війни - учасник бойових дій".
Посвідчення, зазначені в пунктах 3, 4 і 5 цього Положення, видаються на підставі одного з таких документів: а) учасникам бойових дій: "Удостоверение участника войны", "Свидетельство о праве на льготы", "Удостоверение" (за наявності штампа "Україна. Учасник бойових дій"), довідки, видані органами Міноборони, МВС, СБ, МЗС (пункт 12 Постанови №302).
Так, у розділі 15 військового квитка ОСОБА_1 серії НОМЕР_4 від 30.10.1986 міститься запис про видачу "Удостоверение А 018024 16.03.89 г" (а.с.16).
Наявність у позивача статусу учасника бойових дій з 14.06.2001 сторонами визнається та є документально підтвердженою обставиною, разом із тим останнім у межах розгляду адміністративної справи не наголошувалося на належності до конкретної з наведених у пункті 4 частини 1 статті 115 Закону №1058-IV категорій осіб, що мають право на призначення дострокової пенсії за віком. 
Звідси суду залишаються незрозумілими доводи про порушення права на пенсійне забезпечення позивача в цілому; таким у адміністративному позові послідовно наголошувалося лишень на протиправності відмови ГУ ПФУ у призначенні пенсії на дострокових умовах з підстав незастосовності до нього вимог про витребування додаткових документів про участь у бойових діях, проте належність до якої саме категорії осіб з коментованого припису звільняє його від такого обов`язку, ОСОБА_1 не зазначено.
З огляду на викладене, сама по собі наявність у позивача посвідчення учасника бойових дій за відсутності у матеріалах справи належних і допустимих доказів його безпосередньої участі у бойових діях, відсутності відповідних тверджень з боку позивача, а також будь-якого документального підтвердження таких обставин, не дає підстав для висновку про його належність до категорії військовослужбовців, які брали участь у бойових діях та, відповідно, мають право на призначення дострокової пенсії за віком у розумінні пункту 4 частини 1 статті 115 Закону №1058-IV.
З цих же підстав колегія суддів вважає помилковими покликання суду першої інстанції на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 09.06.2021 у справі №340/576/19, адже правовідносини у таких не є подібними до тих, що склалися та досліджуються у межах цієї адміністративної справи.
У цьому вимірі, зокрема, не враховано наступне: 
(а) за встановленим обставинами справи №340/576/19 у військовому квитку позивача у пункті 18 містилися записи про участь у боях, їх час та у складі якої з частин, а також були відомі підстави видачі довідки про безпосередню участь у бойових діях; натомість у цій справі (№620/10040/25) при долученні позивачем копії військового квитка ОСОБА_1 серії НОМЕР_4 від 30.10.1986 не надано відповідної сторінки, котра б містила аналогічні відомості (пункт 18), причин цього останній не роз`яснено, а підстави видачі посвідчення учасника бойових дій залишилися не здобутими представником позивача. Отже, у справі, яка переглядалася Верховним Судом, було встановлено, що позивач є учасником бойових дій та дійсно приймав участь у бойових діях в Афганістані в період служби в лавах Радянської Армії, чого у спірному випадку не має місце;
(б) у справі №340/576/19 позивач звертався до органу пенсійного забезпечення у серпні 2018 року, натомість у цій справі (№620/10040/25) - у травні 2025 року. Як пункт 4 частини 1 статті 115 Закону №1058-IV, так і приписи Порядку №22-1 зазнали законодавчих змін, що очевидно виключає врахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування у попередній редакції; вказане, серед іншого, мало прояв у такому: за наслідком аналізу підпункту 5 пункту 2.1 Порядку №22-1 судом касаційної інстанції зроблено висновок про альтернативність надання посвідчення учасника бойових дій та довідки про період (періоди) участі у бойових діях або в антитерористичній операції в районах її проведення та достатність кожного з таких документів окремо для цілей засвідчення статусу особи, яка звернулась за призначенням пенсії зі зниженням пенсійного віку як учаснику бойових дій. 
Проте станом на дату звернення позивача до ГУ ПФУ із заявою про призначення пенсії, коментований припис, який би відтворював застосовані судом касаційної інстанції норми, відсутній у Порядку подання та оформлення документів для призначення пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України за №22-1 від 25.11.2005. Натомість станом на травень 2025 року такий визначав документи, які підтверджують право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах, що не є релевантним до спірних правовідносин.
Згідно частини 1 статті 44 Закону №1058-ІV звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання в електронній або паперовій формі заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи.
Пунктом 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення пенсії відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України за №22-1 від 25.11.2005 (надалі по тексту також - Порядок №22-1) окреслено документи, що додаються до заяви про призначення пенсії, до котрих, серед іншого, можуть належати документи, які підтверджують право на призначення дострокової пенсії за віком, передбачені підпунктом 6.
Так, абзацами п`ятим-дев`ятим підпункту 6 пункту 2.1 Порядку №22-1 (у редакції, чинній на дату звернення позивача) встановлено перелік документів, які підтверджують право на призначення дострокової пенсії за віком наступним категоріям осіб: військовослужбовцям, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, яких визнано особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), безпосередньої участі в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення (далі - АТО/ООС) та/або безпосередньої участі в обороні України у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації, або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, виконанням інтернаціонального обов`язку, безпосередньою участю в АТО/ООС, обороні України у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації.
До вищезгаданих документів у коментованому Порядку віднесено такі: виписка з акта огляду МСЕК про групу та причину інвалідності; документи про проходження військової служби (служби); довідка згідно з додатком 2 до Порядку підтвердження наявного стажу роботи або документи про безпосередню участь в АТО/ООС, передбачені Порядком надання та позбавлення статусу учасника бойових дій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення чи у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 серпня 2014 року №413 (далі - Порядок надання та позбавлення статусу учасника бойових дій), або документи військових частин (органів, підрозділів), підприємств, установ та організацій про безпосередню участь в обороні України у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації; посвідчення особи з інвалідністю внаслідок війни (за наявності).
Змістовний аналіз абзацу 5 підпункту 6 пункту 2.1 Порядку №22-1 (в контексті переліку суб`єктів, до котрих коментована норма підлягає застосуванню) у порівнянні із наявними у матеріалах справи документами не дають підстав уважати, що ОСОБА_1 належить до будь-якої із перелічених у такій категорій; останнім не надано ані до органу пенсійного забезпечення, ані до суду доказів належності до військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейських, яких визнано особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих під час захисту Батьківщини, виконання інших обов`язків військової служби (службових обов`язків), безпосередньої участі в антитерористичній операції в районах її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях в районах їх здійснення (далі - АТО/ООС) та/або безпосередньої участі в обороні України у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації, або внаслідок захворювання, пов`язаного з перебуванням на фронті, виконанням інтернаціонального обов`язку, безпосередньою участю в АТО/ООС, обороні України у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації.
Отже, наведений припис не підлягає до застосування у спірному випадку.
В той же час, за пунктом 2.1 Порядку №22-1, до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи, зокрема, документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637. 
Постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 за №637 затверджено "Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній" (надалі по тексту також - Порядок №637), пунктом 1 котрої передбачено, що основним документом, який підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Поруч із цим, для підтвердження військової служби, служби цивільного захисту, служби в органах державної безпеки, розвідувальних органах, Держспецзв`язку приймаються: військові квитки; довідки територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, військових частин і установ системи Міноборони, МВС, МНС, Мінінфраструктури, СБУ, розвідувальних органів, ДПС, Управління державної охорони, Держспецзв`язку, Держприкордонслужби, Державної кримінально-виконавчої служби, ДСНС; довідки архівних і військово-лікувальних установ (пункт 6 Порядку №637).
Відповідно до абзацу 6 пункту 6 Порядку №637 військова служба у складі діючої армії в період бойових дій, в тому числі під час виконання інтернаціонального обов`язку, зараховується до стажу роботи на підставі довідок територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, які видаються в порядку, що визначається Міноборони (додаток № 2).
Виходячи зі змісту такої довідки (додаток №2), у ній вказується про проходження особою військової служби в складі діючої армії в період бойових дій (в тому числі під час виконання інтернаціонального обов`язку, перебування в партизанських загонах і з`єднаннях) у загальній кількості років, місяців і днів. Зазначена служба підлягає зарахуванню до стажу роботи для призначення пенсії на пільгових умовах - один місяць служби за три місяці.
Наявна у матеріалах справи довідка ІНФОРМАЦІЯ_2 від 01.01.2025 за №5/17, видана рядовому запасу ОСОБА_1 , згідно якої останній дійсно проходив строкову військову службу з 11.11.1986 по 26.01.1989; з 10.05.1987 по 26.01.1989 в в/ч НОМЕР_1 (а.с.21), не тільки не відповідає формі додатку №2 Порядку №637, проте й не містить відомостей, які несуть першочергове значення для цілей підтвердження наявності права на застосування пункту 4 частини 1 статті 115 Закону №1058-IV, а саме відомостей про участь у бойових діях та їх тривалості.
Враховуючи, що при зверненні до відповідача із заявою про призначення пенсії відповідно до статті пункту 4 частини 1 статті 115 Закону №1058-IV позивачем не було додано довідки про період (періоди) участі у бойових діях, надання якої є обов`язковим при призначенні пенсії на зазначених підставах, суд апеляційної інстанції доходить висновку про правомірність дій Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні пенсії відповідно до заяви від 01.05.2025.
Суд враховує також положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), у якому, між іншим, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою, і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини (надалі по тексту також - ЄСПЛ) очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, які може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Крім того, у пункті 60 рішення "Helle v. Finland" (заява №20772/92) ЄСПЛ наголосив також і на тому, що суд обов`язково повинен мотивувати рішення, а не просто погоджуватися з висновками рішення суду попередньої інстанції. Вмотивованість рішення можна досягти або шляхом використання мотивів суду попередньої інстанції, або шляхом наведення власних мотивів щодо розгляду аргументів та істотних питань у справі.
Однак, варто наголосити, що в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні, ЄСПЛ також неодноразово зазначав, зокрема у рішенні "Garcia Ruiz v. Spain" [GC] (заява №30544/96, пункт 26) про те, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, проте вказаний підхід не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент (рішення у справах "Van de Hurk v. the Netherlands" (заява №16034/90, пункт 61), "Шкіря проти України" (заява №30850/11, пункт 43). Водночас, у вказаному рішенні Суд звертає увагу на те, що ступінь застосування обов`язку викладати мотиви може варіюватися залежно від характеру рішення і повинно визначатися у світлі обставин кожної справи.
Подібних висновків щодо необхідності дотримання вказаного зобов`язання виключно з огляду на обставини справи ЄСПЛ дійшов також у рішеннях "Ruiz Torija v. Spain" (заява №18390/91, пункт 29), "Higgins and others v. France" (заява №20124/92, пункт 42), "Бендерський проти України" (заява №22750/02, пункт 42) та "Трофимчук проти України" (заява №4241/03, пункт 54).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення (частини 1, 2 статті 77 КАС України).
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Суд за правилами статті 90 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Поруч із цим, в силу вимог частини 3 статті 308 Кодексу, суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частини 1, 2 статті 308 КАС України).
За пунктом 2 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Колегія суддів зазначає про те, що судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.
З огляду на вищевикладене та перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги суттєвими, такі складають підстави для висновку про допущення судом першої інстанції порушень норм матеріального права, що призвело до помилкового вирішення справи, через що апеляційна скарга Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області підлягає задоволенню, натомість рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 25.12.2025 належить скасувати.
Відповідно до статті 139 КАС України новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 308, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 370 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 25.12.2025 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, - задовольнити.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 25.12.2025 у справі №620/10040/25 скасувати та прийняти постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя  Чуприна О.В.

Суддя   Попова О.Г.

Суддя Говорун О.В.