ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

24 березня 2026 року   місто Чернівці справа №725/8879/25
провадження №22-ц/822/271/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Височанської Н.К.
суддів: Кулянди М.І., Одинака О.О.
за участю секретаря судових засідань Факас А.В.
учасники справи: 
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору – Виконавчий комітет Чортківської міської ради Чортківського району Тернопільської області, як орган опіки та піклування 

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Чернівецького районного суду міста Чернівців від 28 жовтня 2025 року, головуючий в суді першої інстанції суддя Нестеренко Є.В.,
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2025 року позивач  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до  ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення.
Посилався на те, що він з відповідачкою перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу у сторін народились діти – донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Після припинення шлюбних відносин неповнолітні діти залишилася проживати з батьком. З того часу позивач самостійно виховує та утримує неповнолітніх дітей. Відповідач вже тривалий час із дітьми не бачилася, їх життям не цікавилася, зв`язок з дітьми не підтримує.
Позивач зазначає, що для захисту особистих майнових та немайнових прав дітей, зміни місця проживання та переміщення дітей без документальної згоди матері, оформлення та отримання належних соціальних виплат, виникло питання у юридичній фіксації факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини.
Просив суд встановити факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , самостійно виховує та утримує неповнолітніх дітей – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Чернівецького районного суду міста Чернівців від 28 жовтня 2025 року позов задоволено в повному обсязі.
Встановлено факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , самостійно виховує та утримує неповнолітніх дітей – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 1211 грн. 20 коп.

Короткий зміст та узагальнені доводи вимог апеляційної скарги
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду,  ІНФОРМАЦІЯ_5 , інтереси якого представляє ОСОБА_6 сформував в системі «Електронний Суд» 02 січня 2025 року апеляційну скаргу на вказане рішення суду, як особою, яка не була залучена до участі у справі, з посиланням на те, що рішення у цій справі стосується їх прав та обов`язків.
Вказали, що задовольняючи позовні вимоги позивача та встановивши факт самостійного виховання та утримання неповнолітніх дітей у позивача виникло право на отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та звернення до ТЦК та СП із заявою про надання йому відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, та обов`язку ТЦК та СП розглянути відповідну заяву та оформити відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на підставі статті 23 Закону № 3543-XII.
Вважають, що дане рішення прямо впливає на права та обов`язки ІНФОРМАЦІЯ_6 , а тому виникає беззаперечне право на оскарження такого рішення в апеляційному порядку.
ІНФОРМАЦІЯ_7 не визнає позовних вимог позивача та заперечує проти них. Для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
У СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
Просили скасувати рішення Чернівецького районного суду міста Чернівців від 28 жовтня 2025 року у справі №725/8879/25 щодо встановлення факту, що батько самостійно виховує та утримує неповнолітніх дітей та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову - за безпідставністю.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Відзиву на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходило.

27 лютого 2026 року адвокат Калінніков М.О., який діє в інтересах ОСОБА_1 сформував в системі «Електронний Суд» клопотання про закриття апеляційного провадження у справі, посилаючись на те, що у апелянта відсутнє суб`єктивне матеріальне право та законний інтерес, на захист якого подано апеляційну скаргу, а також відсутній факт їх порушення або оспорювання. 
Суд першої інстанції не вирішував питання щодо прав та обов`язків ІНФОРМАЦІЯ_8 .
Позивач ОСОБА_7 перебував і перебуває на даний час на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою військової частини НОМЕР_1 від 09 лютого 2026 року №75. 
Згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 №293 від 01 жовтня 2025 року штаб-сержанта ОСОБА_1 призначено 01 жовтня 2025 року начальником відділення спеціального зв`язку інформаційно-телекомунікаційного вузла, ВОС-474342А. 
Відтак він не є особою, яка підлягає призову під час мобілізації, оскільки вже є військовослужбовцем. Він не перебуває на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_9 , як то зазначає апелянт, а тому оскаржуване рішення жодним чином не впливає на обсяг прав чи обов`язків територіального центру комплектування та соціальної підтримки. 
Ухвала про прийняття заяви до розгляду та відкриття провадження у справі №725/8879/25 Чернівецьким районним судом м. Чернівці прийнята 02 жовтня 2025 року, на той час позивач ОСОБА_7 вже проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 та мав статус військовослужбовця. 
Згідно військового квитка позивача, він був знятий з військового обліку військовозобов`язаних ІНФОРМАЦІЯ_9 01 жовтня 2025 року.
Просив закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_8 на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України.

Мотивувальна частина

Рух справи в апеляційному суді
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 07 січня 2026 року заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження задоволено. Поновлено  ІНФОРМАЦІЯ_1  строк на апеляційне оскарження рішення від 28 жовтня 2025 року, апеляційну скаргу залишено без руху.
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 21 січня 2026 року відстрочено ІНФОРМАЦІЯ_1 сплату судового збору у розмірі 1453,44 грн. за подання до суду апеляційної скарги, відкрито апеляційне провадження у вказаній справі та матеріали цивільної справи витребувано із суду першої інстанції.
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 30 січня 2026 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, виконавчий комітет Чортківської міської ради Чортківського району Тернопільської області, як орган опіки та піклування, та зобов`язано їх надати Чернівецькому апеляційному суду письмовий висновок про розв`язання спору між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо визначення місця проживання дітей та участі батьків у їх вихованні.
Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 23 лютого 2026 року справу призначено до розгляду.
27 лютого 2026 року до Чернівецького апеляційного суду на виконання ухвали суду від 30 січня 2026 року, надійшов лист виконавчого комітету Чортківської міської ради, згідно якого вказали, що при розгляді справ про встановлення юридичного факту надання висновку органу опіки та піклування законом не передбачено. Крім того, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до органу опіки та піклування з приводу спору щодо визначення місця проживання дітей не зверталися, а тому висновок не готувався.
Разом з тим, за результатами обстеження житлово-побутових умов встановлено, що ОСОБА_1 проживає разом з сином ОСОБА_5 , зі слів батька мати з ними не проживає, матеріальної допомоги не надає. Щодо доньки, то вона є студенткою і проживає у місті Львів (а.с.114-115).

Межі розгляду справи
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
Встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від 03 липня 2023 року (а.с.18).
Від шлюбу сторони мають двох дітей – доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3  (а.с.15, 16).

Позиція апеляційного суду
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до наступних висновків.

Щодо розгляду справи за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання
У судове засідання позивач, відповідачка, представник третьої особи та представник апелянта - ІНФОРМАЦІЯ_8 не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином у встановленому законом порядку.
Інтереси позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні представляв адвокат Каллініков М.О.
Від відповідачки ОСОБА_2 надійшла заява, в якій вона просить розгляд даної справи проводити без її участі, проти задоволення апеляційної скарги заперечує. Просила рішення суду першої інстанції залишити без змін (а.с.124).
Згідно із статтею 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 15 лютого 2024 року у справі №755/20287/21.
Також, якщо належним чином повідомлені сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.
Такий висновок узгоджується з постановами Верховного Суду від 02 жовтня 2024 року в справі № 757/61314/18-ц, від 17 липня 2024 року в справі № 182/3021/21, від 25 червня 2024 року в справі № 496/5051/19 та інших.
Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Отже, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, враховуючи баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, суд апеляційної інстанції вважає за можливе справу розглянути за відсутності учасників справи, які не з`явилися в судове засідання, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи.

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права

Щодо клопотання позивача про закриття провадження у справі та щодо порушення прав, свобод, інтересів та обов`язків особи, яка не приймала участі у справі – ІНФОРМАЦІЯ_1 та існування права на оскарження рішення суду
Перевіряючи наявність передбачених законом підстав для апеляційного перегляду справи за скаргою особи, яка не брала участі у справі, колегія суддів виходить із наступного.
Статтею 129 Конституції України серед основних засад судочинства зазначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи.
Право на оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією України основними засадами судочинства, які є обов`язковими для всіх форм судочинства та всіх судових інстанцій, зокрема забезпеченням апеляційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.
Перегляд судових рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.
Отже конституційний принцип забезпечення апеляційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження.
Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких установлена в належній судовій процедурі та формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція ).
Конституцією України закріплено основні засади судочинства (частина друга статті 129). Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист, зокрема на забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).
Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.
Згідно з частиною третьою статті 18 ЦПК України обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.
За змістом частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи – учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).
Суд апеляційної інстанції має процесуальну можливість зробити висновок щодо вирішення чи не вирішення судом першої інстанції питання про права та інтереси особи, яка не брала участі у справі, лише в межах відкритого апеляційного провадження. Якщо такі обставини не підтвердяться, апеляційне провадження підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини першої статті 362 ЦПК України (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2020 року у справі № 668/17285/13-ц (провадження № 61-41547сво18)).
У справі, що переглядається, рішення Чернівецького районного суду міста Чернівців від 28 жовтня 2025 року щодо встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем неповнолітніх дітей в апеляційному порядку оскаржив ІНФОРМАЦІЯ_7 , як особа, яка не брала участі у розгляді справи у суді першої інстанції. 
Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 27 серпня 2020 року у справі № 127/26512/16-ц вказано, що у разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті. В той же час відповідно до пункту 4 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі. Отже у разі, якщо апеляційний суд встановить, що судовим рішенням вирішувалося питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, це є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.
Під час вирішення питання, чи прийнято оскаржуване рішення про права, обов`язки, свободи чи інтереси особи, яка не брала участі в справі, суд має з`ясувати, чи буде в зв`язку із прийняттям судового рішення з цієї справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов`язки, або змінено її наявні права та/або обов`язки, або позбавлено певних прав, свобод та/або обов`язків у майбутньому (див. постанову Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі №621/626/18).
Вирішуючи питання про те, чи оскаржуваним рішенням порушено права та інтереси ІНФОРМАЦІЯ_6 , колегія суддів виходить з наступного.
З початком війни в Україні діє правовий режим воєнного стану.
Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України (стаття 65 Конституції України).
Військова служба це конституційний обов`язок громадян України, який полягає у забезпеченні оборони України, захисті її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності. …Військовій службі передує необхідність виконання конституційного військового обов`язку, що передбачає проходження громадянами України військової служби (добровільно чи за призовом) (рішення КСУ від 25 квітня 2019 року № 1-р(II)/2019 у справі № 3-14/2019(402/19, 1737/19).
Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (стаття 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).
Пунктом 4 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року (зі змінами) (далі Закон № 3543-XII) визначено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 СК України.
Відповідно до абзацу шостого пункту 2 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року (зі змінами) (далі Закон № 2232-XII) під час дії воєнного стану звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах військовослужбовці, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо другий з батьків такої дитини (дітей) помер, позбавлений батьківських прав, визнаний зниклим безвісти або безвісно відсутнім, оголошений померлим, відбуває покарання у місцях позбавлення волі, а також коли особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду або запис про батька такої дитини в Книзі реєстрації народжень здійснений на підставі частини першої статті 135 СК України.
Диспозиція частини першої статті 23 Закону № 3543-XII та частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232-XII зі змінами містить імперативний припис стосовно того, що підстава для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та/або звільнення з військової служби особи, яка самостійно виховує та утримує дитину, має бути встановлена виключно за рішенням суду.
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постанові 02 квітня 2025 року у справі № 127/3622/24 (провадження № 61-12634св24).
Згідно з приписами статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
В суді апеляційної інстанції було встановлено, що позивач 01 жовтня 2025 року призваний ІНФОРМАЦІЯ_10 на військову службу за мобілізацією і на даний час проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .
Отже, позивач належить до осіб, зазначених у частині 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» і на підставі оскаржуваного рішення може отримати право на звільнення від військової служби, після чого на підставі частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» може отримати право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, що вплине на обсяг прав та обов`язків територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
В такому випадку вирішення приватноправового спору між позивачем та відповідачкою у зв`язку з пред`явленням вимоги про самостійне виховання та утримання батьком дітей, що є підставою як для звільнення з військової служби, так і для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, перебуває у сфері виконання публічного обов`язку із захисту незалежності та територіальної цілісності України, тобто стосуються інтересів саме держави.
Приватно-правовий інструментарій (зокрема, позов щодо самостійного виховання та утримання дітей без залучення відповідного представника держави) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин. У разі використання приватно-правового інструментарію не для захисту цивільних прав та інтересів, а для невиконання публічних обов`язків або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин, судове рішення стосується прав, інтересів та (або) обов`язків держави.
Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 22 січня 2025 року у справа № 495/432/23 (провадження № 61-17548св23), від 19 листопада 2025 року у справі № 725/158/25 провадження № 61-7345св25).
Організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, установ та організацій.
Відповідно до Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №154 від 23 лютого 2022 року, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.
У цій категорії справ позов може бути пред`явлено з метою штучного створення умов та обставин, що може бути підставою для звільнення з військової служби та в подальшому отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Отже, добросовісність сторін у справі при застосуванні способів захисту сімейних прав, інтересів дітей, з метою звільнення від виконання військового обов`язку (проходження військової служби) може бути перевірена й оцінена лише за участю особи, на яку покладено обов`язок виконання оскаржуваного рішення в частині вирішення права на відстрочку.
Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції констатує, що рішенням суду першої інстанції в частині встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком своїх неповнолітніх дітей, позивачем вирішено питання про права та обов`язки держави. У спірних правовідносинах саме територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, як орган військового управління, покликаний захищати інтереси держави.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19 листопада 2025 року у справі № 725/158/25.
Отже, доводи представника позивача ОСОБА_1 – ОСОБА_8 щодо беззаперечного права на оскарження такого рішення в апеляційному порядку знайшли своє підтвердження, а його аргументи про те, що оскаржуваним рішенням права та інтереси апелянта не порушені і апеляційна скарга ІНФОРМАЦІЯ_8 є неправомірним втручанням державного органу у сферу приватного та сімейного життя сторін, є безпідставними.
При цьому суд апеляційної інстанції констатує, що обставини цієї справи свідчать про те, що рішенням суду першої інстанції порушено права та інтереси саме держави, в інтересах якої виступає, зокрема, ІНФОРМАЦІЯ_11 , у якого виникає беззаперечне право на оскарження такого рішення в апеляційному порядку.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19 листопада 2025 року у справі № 725/158/25.
Також за конкретних обставин цієї справи вбачається, що сторони у справі фактично намагаються застосувати способи захисту сімейних прав, інтересів дітей, з метою уникнення виконання військового обов`язку (проходження військової служби).
З огляду на викладене, підстави для закриття провадження за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_8 на рішення суду першої інстанції відсутні, а тому клопотання представника позивача про закриття апеляційного провадження задоволенню не підлягає.

Щодо встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Суд першої інстанції задовольняючи позов виходив з того, що обставини самостійного виховання та утримання батьком неповнолітніх дітей, які визнаються сторонами, не підлягають доказуванню, у суду немає підстав сумніватись в достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.
Суд вважав, що позивачем доведений факт самостійного виховання та утримання неповнолітніх дітей – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам, виходячи з наступного.
Заявляючи вимогу про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітніх дітей позивач послався на те, що встановлення даного факту йому необхідно для захисту особистих майнових та немайнових прав дітей, зміни місця проживання та переміщення дітей без документальної згоди матері, оформлення та отримання належних соціальних виплат, а тому виникло питання у юридичній фіксації факту самостійного виховання та утримання неповнолітніх дітей.
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).
Частиною 1 статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною 5 статті 157 цього Кодексу.
Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.
За приписами частини 2 статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до частин 1- 4 статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною 5 цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Згідно з частиною другою статті 159 СК України під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.
Відповідно до частини першої-третьої статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.
При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.
Водночас у частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів за рішенням суду (статті 164, 180 СК України).
Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.
Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.
Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини (див. постанову Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22).
Вирішуючи спір, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що вимога про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком неповнолітніх дітей підлягає задоволенню, оскільки обставини самостійного виховання та утримання батьком неповнолітніх дітей визнаються сторонами та не підлягають доказуванню.
Однак, колегія суддів не погоджується з вищевказаним висновком суду першої інстанції та вважає, що він зроблений без урахування наявних у справі доказів та обставин справи.
Колегія суддів вважає, що позивачем не було надано суду доказів, які свідчать про проживання неповнолітніх дітей з позивачем на його самостійному вихованні та утриманні, не надано доказів що в питанні виховання чи утримання дітей матір не приймає участі чи умисно ухиляється від виконання цих обов`язків чи реалізації прав з даного приводу. Утримання та виховання дітей батьком є законним його обов`язком та не потребує встановлення факту судом з тією метою, про яку зазначив позивач.
Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що батько дітей самостійно несе витрати по їх утриманню, так і доказів того, що матір дітей таких витрат не несе. Самі лише посилання позивача на вказані обставини не підтверджують факту самостійного утримання ним неповнолітніх дітей.
Надані позивачем докази свідчать лише про можливе проживання дітей разом із батьком, проте відсутні докази ухилення матері від участі від виховання дітей.
Та обставина, що мати подала до суду заяву про визнання позову (а.с.33), не свідчить про те, що позивач самостійно виховує дітей і не позбавляє матір дітей батьківських прав і не залишає дітей без материнського виховання.
Сам факт проживання дітей з батьком не підтверджує факту самостійного виховання ним дітей.
З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє посилання заявника на те, що проживання дітей разом із батьком є підставою для встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей.
Крім цього, в порушення вимог ст.19 СК України дана справа розглянута за відсутності висновку органу опіки та піклування.
В цій справі орган опіки та піклування у розгляді справи в суді першої інстанції участі не брав, висновку щодо розв`язання спору між батьками щодо місця проживання неповнолітніх дітей та щодо участі одного з батьків у вихованні дітей не надав.
За загальним правилом, передбаченим статтею 19 СК України та статтею 56 ЦПК України, у спорах між батьками про визначення місця проживання малолітньої дитини та участі одного з батьків у вихованні дитини участь органу опіки і піклування є обов`язковою. Спеціалісти відповідного органу мають надати суду письмовий фаховий висновок щодо розв`язання спору.
Повноваження органів опіки та піклування надавати висновки, їх вид і форма деталізуються у Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 (далі - Порядок).
Зокрема, в ньому зазначено, що під час розв`язання спорів між батьками щодо прийнятті одного з батьків участі у вихованні дитини, визначенні місця проживання (перебування) дитини служба у справах дітей повинна керуватися найкращими інтересами дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини.
Згідно із пунктом 74 зазначеного Порядку під час розгляду судом спорів між батьками щодо виховання дитини районна, районна у мм. Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади подає суду письмовий висновок про способи участі одного з батьків у вихованні дитини, місце та час їх спілкування, складений на підставі відомостей, одержаних службою у справах дітей в результаті проведення бесіди з батьками, дитиною, родичами, які беруть участь у її вихованні, обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються зазначеної справи.
У частинах четвертій - шостій статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Тлумачення змісту зазначених приписів Сімейного кодексу України дозволяє зробити висновок, що вони не допускають виключень щодо неотримання письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою.
Наведені вище положення статті 19 СК та Порядку знайшли своє відображення у процесуальному законодавстві, з якого слідує, що такі органи займають самостійне процесуальне становище, беручи участь у судовій справі.
Так, згідно із частиною шостою статті 56 ЦПК України органи державної влади та місцевого самоврядування можуть бути залучені судом до участі у справі або брати участь у справі за своєю ініціативою для подання висновків на виконання своїх повноважень. Участь зазначених органів у судовому процесі для подання висновків у справі є обов`язковою у випадках, встановлених законом, або якщо суд визнає це за необхідне.
Висновок владних органів містить дві складові: 1) відомості про факти, на основі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного розгляду та вирішення справи; 2) рекомендацію конкретного органу про те, як необхідно з точки зору державного інтересу (захист прав та інтересів дітей) вирішити справу, тобто висновок про факти та право.
Вказане дозволяє віднести висновки до засобів доказування (письмових доказів). Як й інші докази, вони не мають для суду наперед встановленої сили.
У випадку неможливості надати висновок, який ґрунтується на обстеженні умов, орган опіки і піклування з метою захисту інтересів дитини має використати всі можливі варіанти одержання інформації і оцінки обставин, що склалися, і за можливістю надати висновок з посиланням на бесіди із родичами, знайомими, або з посиланням на інші документи та із вказівкою на те, що обстежити безпосередньо умови проживання неможливо.
Однак винесення рішення у справі не може ставитися у залежність від наявності чи відсутності відповідного висновку. Адже згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Органи державної влади і місцевого самоврядування, надаючи висновок, діють паралельно із судом - захищаючи права та інтереси дитини і тим самим допомагають суду здійснювати захист відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України.
Такі висновки, безумовно, мають велике значення для ухвалення судом законного, обґрунтованого та справедливого рішення. Адже висновок органів державної влади та місцевого самоврядування формується із урахуванням досвіду у певній сфері, в межах компетенції відповідного органу та на основі його повноважень.
Однак не вчинення таких захисних дій з боку владного органу у вигляді неподання висновку не може слугувати підставою для відмови або для зволікання у захисті з боку суду. Адже здійснення правосуддя, захист прав та інтересів дітей не може ставитися у залежність від можливості здійснення владними органами своїх повноважень.
Аналогічний висновок зроблений у постанові Верховного Суду від 11 грудня 2023 року у справі №523/19706/19 (провадження № 61-12112сво22).
27 лютого 2026 року на виконання ухвали апеляційного суду, до Чернівецького апеляційного суду надійшов лист про ненадання висновку, оскільки батьки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до органу опіки та піклування Чортківської міської ради з приводу спору щодо визначення місця проживання дітей не зверталися.
В межах наданих повноважень службою у справах дітей проведено обстеження житлово-побутових умов, про що складено відповідний акт.
За результатами обстеження встановлено, що ОСОБА_1 проживає разом із сином ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_12 за адресою: АДРЕСА_1 .
Щодо доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_13 , вона зареєстрована за цією ж адресою, але на даний час є студенткою Українського католицького університету та проживає у м.Львів.
Враховуючи наведені обставини та відсутність доказів ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню неповнолітніх дітей, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, без з`ясування всіх обставин справи, внаслідок чого прийшов до помилкового висновку про задоволення позову про встановлення факту одноосібного виховання та утримання батьком своїх неповнолітніх дітей.
Колегія суддів зауважує, що найвищим інтересам дітей сторін відповідає спільна опіка (виховання та утримання) обома батьками, оскільки у матеріалах справи відсутні докази протилежного.
Апеляційний суд погоджується з доводами апелянта, що позов про встановлення факту самостійного утримання та виховання дитини у цій справі є штучним, з метою створення умов та обставин, які можуть бути підставою для звільнення з військової служби і для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
За приписами ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, рішення суду щодо встановлення факту самостійного утримання та виховання батьком дітей підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову.

Щодо розподілу судових витрат
Постанова суду апеляційної інстанції складається, крім іншого з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення (підпункту б пункту 4 частини 1статті 382 ЦПК України).
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Предметом позову у даній справі були дві вимоги: 1) стягнення аліментів; 2) встановлення факту, що має юридичне значення.
За подання позову у цій справі підлягав сплаті судовий збір у розмірі 2 422 гривні 40 копійок (3 028,00 х 0,4 х 2).
Позивачем сплачено судовий збір у сумі 1 816 гривень 80 копійок.
Відповідно до частин першої, другої та тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції по суті спору переглядалося щодо встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем його неповнолітніх дітей, в зв`язку з чим недосплачений за цією вимогою судовий збір у сумі 605 гривень 60 копійок підлягає стягненню в дохід держави, оскільки як вбачається з мотивувальної частини цієї постанови у задоволенні позовної вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем його неповнолітніх дітей слід відмовити.
За подання апеляційної скарги, з урахуванням її подачі в електронній формі, ІНФОРМАЦІЯ_7 повинен був сплатити судовий збір у сумі 1453,44 грн.
Разом з тим, ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 21 січня 2026 року апелянту було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у цій справі, а тому з позивача ОСОБА_1 на користь держави підлягає стягненню 1453,44 грн. судового збору за перегляд справи у суді апеляційної інстанції.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
За приписами ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи наведене, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову.
Керуючись ст.ст.362, 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:
В задоволенні клопотання ОСОБА_1 про закриття апеляційного провадження – відмовити.
Апеляційну скаргу  ІНФОРМАЦІЯ_1 – задовольнити. 
Рішення Чернівецького районного суду міста Чернівців від 28 жовтня 2025 року скасувати та постановити нове рішення.
В задоволенні позову про встановлення факту самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , неповнолітніх дітей – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відмовити.
Змінити розподіл судових витрат.
Стягнути з  ОСОБА_1 в дохід держави недоплачений за подання позовної заяви судовий збір у сумі 605 гривень 60 копійок. 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір за перегляд справи у суді апеляційної інстанції у розмірі 1453,44 грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 26 березня 2026 року.

Суддя-доповідач: Н.К. Височанська
Судді: М.І. Кулянда
О.О. Одинак