КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №753/7766/24 Головуючий у І інстанції - Котвицький В.Л.
апеляційне провадження №22-ц/824/431/2026 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

22 квітня 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 

судді-доповідача Приходька К.П., 
суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 листопада 2024 року
у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП,- 

установив:

У липні 2024 року ПрАТ «СК «АРКС» звернулося до Дарницького районного суду м. Києваіз позовом до  ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП.
Позовні вимоги обґрунтовувало тим, що 04.11.2020 між ним, ПАТ «СК «АРКС», та ОСОБА_2 укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №70425а0к3, відповідно до якого застраховано автомобіль «Volvo», д.н.з. НОМЕР_1 .
21.08.2021 на вул. Смоленській в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Volvo», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 та автомобіля «Hyundai», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 . 
За порушення Правил дорожнього руху України постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 20.10.2021 відповідача притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП.
У результаті дорожньо-транспортної пригоди застрахований автомобіль «Volvo», д.н.з. НОМЕР_1 , зазнав механічних пошкоджень, внаслідок порушення відповідачем правил дорожнього руху України.
Вказувало, що його загальні витрати по виплаті страхового відшкодування та інших витрат внаслідок відповідної ДТП склали 165517,91 грн.
На момент вчинення ДТП цивільно-правова відповідальністю винуватця ДТП ОСОБА_1 за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб внаслідок експлуатації ТЗ «Hyundai», д.н.з. НОМЕР_2 , була застрахована в ТДВ «СГ «Оберіг», згідно полісу №ЕР/203342661.
Між ним, ПАТ «СК «АРКС», та ТДВ «СГ «Оберіг» 20.04.2022 укладено Угоду про здійснення страхового відшкодування, відповідно до якої сторони узгодили розмір страхового відшкодування у сумі 114750 грн.
Просило суд, стягнути з ОСОБА_1 на свою користь не відшкодовану частину його фактичних витрат у сумі 38017,91 грн.
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25 листопада 2024 року відмовлено у задоволенні зазначеного вище позову.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ПрАТ «СК «АРКС» звернулося до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що воно є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального прав, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.
Апеляційну скаргу обґрунтовувало тим, що відповідач, як завдавач шкоди, повинен відшкодувати йому, ПрАТ «СК «АРКС», різницю між сумою страхового відшкодування сплаченого за договором майнового страхування та сумою страхового відшкодування за полісом ОСЦППВНТЗ, і така різниця дорівнює: 165517,91-127500=38017,91 грн.
Суд першої інстанції неповно з`ясував всі обставини справи, оскільки особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатньої страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Просило суд, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.
Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.
Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Згідно з п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Колегія суддів, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що04.11.2020 між ПАТ «СК «АРКС» та ОСОБА_2 укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №70425а0к3, відповідно до якого застраховано автомобіль «Volvo», д.н.з. НОМЕР_1 .
21.08.2021 на вул. Смоленській в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Volvo», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_2 та автомобіля «Hyundai», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_1 .
За порушення Правил дорожнього руху України постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 20.10.2021 відповідача притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП.
У результаті дорожньо-транспортної пригоди застрахований автомобіль «Volvo», д.н.з. НОМЕР_1 , зазнав механічних пошкоджень, внаслідок порушення відповідачем правил дорожнього руху України.
Загальні витрати позивача по виплаті страхового відшкодування та інших витрат внаслідок відповідної ДТП склали 165517,91 грн.
Позивач виконав усі взяті на себе зобов`язання, виплативши постраждалій особі страхове відшкодування у сумі 165517,91 грн., що підтверджується платіжним дорученням №826430 від 11.10.2021.
Судом також встановлено, що на момент вчинення ДТП цивільно-правова відповідальністю винуватця ДТП ОСОБА_1 за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб внаслідок експлуатації ТЗ «Hyundai», д.н.з. НОМЕР_2 , була застрахована в ТДВ «СГ «Оберіг», згідно полісу №ЕР/203342661.
Між ПАТ «СК «АРКС» та ТДВ «СГ «Оберіг» 20.04.2022 укладено Угоду про здійснення страхового відшкодування, відповідно до якої сторони узгодили розмір страхового відшкодування у сумі 114750 грн.
Судом встановлено, що згідно п. 2.2.3. вказаної Угоди позивач відмовився від вимог до заподіювачів шкоди (водіїв) та/або власників транспортних засобів, відповідальність яких застрахована ТДВ «СГ «Оберіг» на суму, яка складає різницю між розміром страхового відшкодування, розрахованого в порядку ЗУ «Про ОСЦПВВНТЗ» та узгодженим сторонами розміром страхового відшкодування.
Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції врахував наявність Угоди про здійснення страхового відшкодування від 20.04.2022, укладеної між ПАТ «СК «АРКС» та ТДВ «СГ «Оберіг», та зазначив, що позивач, діючи добровільно, на власний розсуд погодився із розміром страхового відшкодування ТДВ «СГ «Оберіг» в сумі 114750 грн. та правовими наслідками такої виплати, а заявлена в подальшому вимога до відповідача суперечить як попередній поведінці позивача, так і засадам розумності та диспозитивності.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві, разом з тим, позивач не повідомив суд про підстави звільнення від доказування.
З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне. 
Відповідно до ст. 16 ЦК України, відшкодування збитків є одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів.
Згідно зі ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
За змістом статей 1166, 1187 ЦК України, шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її заподіювача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а за шкоду, завдану в наслідок дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.
Згідно з частинами 1, 2 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
За загальним принципом, відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Разом з тим винна особа - володілець транспортного засобу має право застрахувати свою відповідальність, передавши обов`язок відшкодування шкоди, спричиненої за участю його транспортного засобу, страховій компанії (страховику).
Страхове відшкодування - це страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку (ч. 16 ст. 9 Закону України «Про страхування»).
Страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором (п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України).
Одночасно за положеннями ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Отже, принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у ст. 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень ст. 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку підстави для покладення відповідальності на страхувальника відсутні.
Разом з тим, згідно з п. 36.1 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик (у випадках, передбачених ст. 41 цього Закону, МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).
Згідно з п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніше як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо за рахунок потерпілої особи (її представника), то сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком. Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.
У справі № 569/13697/15-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, залишаючи без змін рішення апеляційного суду, звернув увагу, що позивач підписав заяву про виплату страхового відшкодування і погодився із розміром та способом здійснення страхового відшкодування, який був визначений на той час страховиком відповідно до положень п. 36.2 ст. 36 Закону № 1961-IV. Однак суд першої інстанції, стягуючи зі страховика на користь позивача різницю між страховою виплатою та розміром шкоди, з огляду на наявність заяви про страхове відшкодування із погодженим сторонами розміром страхового відшкодування, дійшов необґрунтованого висновку про покладення на страховика обов`язку такої виплати.
Також, у справі №333/2096/17 Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, скасовуючи рішення судів попередніх інстанцій в частині стягнення зі страховика майнової шкоди, виходив із того, що страховик та потерпілий дійшли згоди про розмір страхового відшкодування, що підтверджено відповідною заявою позивача.
Як встановлено, на момент вчинення ДТП цивільно-правова відповідальністю винуватця ДТП ОСОБА_1 за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб внаслідок експлуатації ТЗ «Hyundai», д.н.з. НОМЕР_2 , була застрахована в ТДВ «СГ «Оберіг», згідно полісу №ЕР/203342661.
Між ПАТ «СК «АРКС» та ТДВ «СГ «Оберіг» 20.04.2022 укладено Угоду про здійснення страхового відшкодування, відповідно до якої сторони узгодили розмір страхового відшкодування у сумі 114750 грн., після чого страховик виплатив позивачу узгоджену суму.
Згідно п. 2.2.3. вказаної Угоди позивач відмовився від вимог до заподіювачів шкоди (водіїв) та/або власників транспортних засобів, відповідальність яких застрахована ТДВ «СГ «Оберіг» на суму, яка складає різницю між розміром страхового відшкодування, розрахованого в порядку ЗУ «Про ОСЦПВВНТЗ» та узгодженим сторонами розміром страхового відшкодування.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач, діючи добровільно, на власний розсуд погодився із розміром страхового відшкодування ТДВ «СГ «Оберіг» в сумі 114750 грн. та правовими наслідками такої виплати, а заявлена в подальшому вимога до відповідача суперечить як попередній поведінці позивача, так і засадам розумності та диспозитивності.
У відповідності до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. 
Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. 
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. 
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. 
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини 1-3 ст. 89 ЦПК України).
Суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на норми закону, які регулюють спірні відносини, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві матеріали справи не містять.
Таким чином, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
З урахуванням вищевикладеного, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.367,374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,- 

постановив:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 25 листопада 2024 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба