ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

17 березня 2026 року   місто Чернівці справа №727/932/25
провадження №22-ц/822/425/26
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Судді-доповідача Височанської Н. К.
суддів: Кулянди М.І., Одинака О.О.
за участю секретаря судових засідань Факас А.В.
учасники справи: 
позивачі – ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач – Акціонерне товариство «Сенс Банк», 
третя особа – приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Козлова Наталія Володимирівна

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги  ОСОБА_1 та ОСОБА_2  на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 24 грудня 2025 року, головуючий в суді першої інстанції суддя Бойко М.Є.,
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2025 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Акціонерного товариства «Сенс Банк» (далі по тексту АТ «Сенс Банк»), третя особа: приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Козлова Наталія Володимирівна про витребування майна.
Посилалися на те, що 08 лютого 2007 року між АТ Укрсоцбанк, правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк» (у подальшому АТ «Сенс Банк») та ОСОБА_2 був укладений договір кредиту №28, відповідно до якого банк надав останньому у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 43 000,00 Євро. 
В якості забезпечення зобов`язань за цим кредитним договором ОСОБА_2 та ОСОБА_1 згідно з іпотечним договором №28 від 08 лютого 2007 року передали в іпотеку житловий будинок з належними до нього надвірними спорудами, загальною площею 262,90 кв. м., житловою площею 81.50 кв. м. та земельну ділянку площею 0,0600 га, кадастровий номер 7310136300.16.001.0024, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
12 грудня 2008 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Гандабурою Г.П. вчинено виконавчий напис №4008, яким звернуто стягнення на вищезазначене нерухоме майно та достроково стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» заборгованість у розмірі 39527,13 євро, з яких 38587,34 євро - неповернутий кредит, 925,34 євро - відсотки за користування кредиту, 14,71 євро - пеня.
16 листопада 2020 року Шевченківським районним судом м. Чернівці відкрито провадження у справі №727/8288/20 за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки, який ухвалою суду від 21 квітня 2021 року залишено без розгляду.
Поряд із цим 27 липня 2020 року АТ «Альфа Банк» скерувало позивачам повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (вимогу про усунення порушень), в якій вимагало усунути порушення за кредитним договором №28 у розмірі 112 348,74 євро .
19 лютого 2021 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Чернівецької області Козловою Н.В. було проведено державну реєстрацію права власності на іпотечне майно, зазначене у відповідному договорі №28 від 08 лютого 2007 року, за Акціонерним товариством «Альфа-Банк».
Таким чином, із зазначеного вбачається, що банк одночасно розпочав обидві процедури звернення стягнення: як судову, так і позасудову, проте, до завершення судової процедури, а також після звернення стягнення на предмет іпотеки за виконавчим написом звернув стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку на підставі ст.37 3акону України «Про іпотеку», тоді як відповідно до п. 4.5 іпотечного договору, іпотекодержатель має право обрати лише один із передбачених договором способів звернення стягнення на іпотечне майно, а тому банк, звернувшись до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису, вже використав таке своє право.
Крім того, позивачі у позові як на підставу для задоволення позовних вимог посилались на те, що банк і після вчинення виконавчого напису нотаріусом безпідставно продовжував нараховувати позивачам відсотки за користування кредитними коштами, збільшивши таким чином суму їх боргу майже у 6 разів (282 539, 75 Євро), порівняно із достроково заявленою сумою при вчиненні виконавчого напису нотаріуса у 2008 році (39527,13 Євро), хоча після заявлення дострокової вимоги у банку таке право відсутнє.
Вказують, що повторне звернення стягнення суперечить положенням п.4.5. Договору іпотеки, згідно з яким таке звернення можливе лише в один із передбачених способів, а також не пред`явлення до виконання виконавчого напису нотаріуса із власної вини не дає банку право повторно звертати стягнення на предмет іпотеки, тим більше штучно донарахувавши розмір кредитних зобов`язань.
Одночасно, у позові зазначено, що при подачі документів державному реєстратору було неправомірно відкріплено виконавчий напис від договору іпотеки і таким чином державний реєстратор не міг перевірити дотримання банком вимог застереження, що міститься в іпотечному договорі, з`ясувати факт звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, відтак, не міг перевірити виконання умов правочину, з якими пов`язано можливість реєстрації права власності на предмет іпотеки у відповідності до п.57 Постанови від 25 грудня 2015 року №1127.
Враховуючи наведене, спірне майно набуте відповідачем поза волею іпотекодавців, без належних на те підстав, недобросовісно та всупереч положенням договору іпотеки і попередній поведінці кредитора.
Просили витребувати на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 житловий будинок з належними до нього надвірними спорудами, загальною площею 262,90 кв. м., житловою площею 81,50 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1376089373101, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 та земельну ділянку площею 0,0600 га. кадастровий номер 7310136300.16.001.0024, яка також знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівців від 24 грудня 2025 року відмовлено повністю у позові ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Сенс Банк», третя особа без самостійних вимог на стороні відповідача: Приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Козлова Наталія Володимирівна про витребування майна.
Повний текст рішення складено судом 02 січня 2026 року.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , інтереси яких представляє адвокат Карпюк Ю.М. сформувала в системі «Електронний Суд» 22 січня 2026 року апеляційні скарги на вказане рішення суду.
Вказала, що рішення суду першої інстанції є незаконним, оскільки суд проігнорував ключовий юридичний факт, який докорінно змінив правову природу зобов`язання ще у 2008 році. Суд помилково зосередився лише на процедурних моментах реєстрації 2021 року, не надавши оцінки тому, що регулятивний режим кредитного договору був припинений за 13 років до цього.
Суд першої інстанції помилково проігнорував той факт, що 12 грудня 2008 року, вчинивши виконавчий напис № 4008, Банк реалізував договірне право (п.2.4.3 іпотечного договору). Цим пунктом передбачено право Іпотекодержателя вимагати дострокового виконання основного зобов`язання у разі його порушення, чим Банк і скористався, змінивши кінцевий строк повернення кредиту на 06 грудня 2008 року, отже відбулась зміна правової природу зобов`язання. 
06 грудня 2008 року (строк платежу вважається таким, що настав, що зафіксовано у виконавчому написі №4008) кредитний договір втратив свою регулятивну функцію - забезпечення правомірного користування позичальником грошовими коштами за плату (відсотки).
З цього моменту у Позичальника виник обов`язок повернути всю суму боргу одномоментно, а у Банку припинилося право нараховувати нові відсотки як плату за користування кредитом (на підставі ст. 1048 ЦК України). 
Замість нарахування договірних відсотків, до відносин сторін з 2008 року мали застосовуватися виключно наслідки порушення грошового зобов`язання, передбачені ст. 625 ЦК України.
Вчинення виконавчого напису у 2008 році — це не просто процесуальна дія, це матеріально-правовий факт, який скасував графік погашення кредиту і зробив усю суму боргу за кредитним договором - простроченою.
Оскільки Банк реалізував своє волевиявлення на дострокове повернення кредиту 06 грудня 2008 року, то саме з цієї дати відсутні будь-які правові підстави для подальшого стягнення процентів за Договором.
Всупереч цьому, Банк при розрахунку боргу для реєстрації права власності у 2021 році включив до нього відсотки за період 2008-2021 років, штучно збільшивши борг. 
Набуття права власності на підставі такого розрахунку є незаконним. 
Суд першої інстанції помилково ототожнив відсутність фактичного виконання виконавчого напису з відсутністю реалізації права на звернення стягнення, тоді як виконавчий напис є юридично завершеним волевиявленням кредитора щодо обраного способу захисту, яке породжує самостійні правові наслідки та не може бути довільно проігнороване.
Суд першої інстанції помилково виходив з того, що положення Закону України «Про іпотеку» надають банку необмежене право змінювати способи звернення стягнення, ігноруючи при цьому ст. 629 ЦК України (обов`язковість договору).
У пункті 4.5 Іпотечного договору сторони, реалізуючи принцип свободи договору (ст. 6, 627 ЦК), імперативно визначили: «Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із таких способів: ...».
Використання конструкції «в один із» та розділового сполучника «або» свідчить про альтернативний характер зобов`язання. Реалізувавши право вибору у 2008 році (виконавчий напис), Банк вичерпав встановлену іпотечним договором за №28 можливість застосування інших способів у позасудовому порядку.
Суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку, що Банк може застосовувати будь-яку кількість способів стягнення одночасно або послідовно, посилаючись на диспозитивні норми Закону України «Про іпотеку».
Однак згідно зі ст. 629 ЦК України («Договір є обов`язковим для виконання сторонами») та ч. 3 ст. 6 ЦК України, сторони мають право відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати відносини на власний розсуд.
Уклавши іпотечний договір № 28 від 08 лютого 2007 р із застереженням про позасудове врегулювання із формулюванням «в один із таких способів», Банк добровільно обмежив своє право на використання кількох способів послідовно.
Банк реалізував свободу договору, відмовившись від «множинності» стягнення на користь «альтернативності».
У Постанові Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 355/385/17 зроблено такий висновок: Сторони в договорі можуть відступити від положень законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (ст. 6 ЦК). Якщо договором обмежено право вибору «одним разом», то норми закону про можливість «кількох спроб» - не застосовуються.
Таким чином, умови Договору іпотеки за №28, як акту індивідуального регулювання мають пріоритет над загальними диспозитивними нормами Закону.
Банк обрав спосіб захисту «виконавчий напис» у 2008 році, а потім через 13 років застосував зовсім інший спосіб – набуття права власності на предмет іпотеки – нібито за «новим» боргом.
Така позиція суперечить раніше зробленому ним волевиявленню і порушує межі добросовісного здійснення прав: суперечлива поведінка кредитора (іпотекодержателя) стала засобом неправомірного посягання на право власності позивачів, що призвело до їхнього безпідставного позбавлення житла через штучне нарахування фіктивного боргу та свідому маніпуляцію ключовим правовстановлюючим документом.
Таким чином, реєстрація права власності за Банком у 2021 році відбулася за відсутності належної матеріально-правової підстави та поза межами волевиявлення законних власників, що юридично кваліфікується як вибуття майна з володіння власників поза їх волею «іншим шляхом». Відтак, положення ст. 388 ЦК України надають позивачам право на віндикаційний позов незалежно від того, чи вважати набувача добросовісним, оскільки майно було набуте всупереч договірним межам здійснення прав не з волі власника іншим шляхом».
Вказане вище положення ЦК надає позивачам право на віндикаційний позов незалежно від того, чи рахувати набувача добросовісним.
Наголошують, що посилання на незаконність нарахувань у даній справі використовується виключно для перевірки дотримання правових передумов позасудового звернення стягнення та підтвердження факту недобросовісності набувача, що є ключовим для віндикаційного захисту за ст. 387 ЦК України.
Відмова у позові у справі № 727/6254/22 (про скасування реєстраційних дій) не позбавляє позивачів права на віндикаційний позов.
Відповідно до сталої судової практики, відмова у позові з мотивів обрання неналежного (неефективного) способу захисту (скасування реєстрації замість віндикації) не створює преюдиції для розгляду спору по суті при обранні належного способу. Попередні судові рішення лише констатували, що позивачі обрали неправильний інструмент захисту. 
У даній справі позивачі застосували вірний інструмент — позов про витребування майна, який підлягає розгляду по суті незалежно від результатів оскарження дій реєстратора. 
Суд першої інстанції припустився помилки, ототожнивши предмет доказування у справі №727/6254/22 із предметом у даній справі. 
У попередньому спорі про скасування реєстраційних дій суд здійснював лише перевірку зовнішньої законності дій нотаріуса, тобто формальну наявність пакету документів, передбачених Порядком державної реєстрації.
Натомість, предметом даного віндикаційного позову є матеріально-правова підстава — перевірка самої наявності у Банку правових підстав на володіння майном за відсутності дійсної згоди власників та наявності штучно створеного боргу.
Отже, рішення у справі №727/6254/22 немає преюдиційного значення для встановлення факту добросовісності чи недобросовісності Банку як набувача у розумінні ст. 388 ЦК України, оскільки ці обставини судом раніше не досліджувались.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Сенс Банк», інтереси якого представляє Матвійчук М.З. просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Вказав, що позивачі не наводять чітко положення законодавства які б було порушено Іпотекодержателем та/або державним реєстратором при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку.
Тобто наявність чинного виконавчого напису нотаріуса не припиняє договір іпотеки та основне зобов`язання, договірні правовідносини жодним чином не змінюються окрім як виникнення у Кредитора/Іпотекодержателя права на примусове стягнення заборгованості частково або в повному обсязі.
Позивачі не надали жодних доказів виконання виконавчих написів нотаріуса в примусовому або добровільному порядку.
Сама по собі наявність виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки нереалізованого і невиконаного у встановленому законом порядку не позбавляє права іпотекодержателя задовольнити свої вимоги в інший спосіб, передбачений законом.
Тобто вчинення виконавчого напису нотаріуса та звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі іпотечного застереження є різними (не тотожними) способами позасудового захисту, та можуть бути реалізовані одночасно та незалежно від реалізації раніше одного з них, за умови, що попередньо обраний спосіб захисту не призвів до реального виконання зобов`язання.
Є три способи захисту прав Іпотекодержателя, судовий, позасудовий, та самозахист, кожен з яких є самостійний та не створює повторності чи подвійності стягнення, а Іпотекодержатель не обмежений ні законом ні договором в обранні способу захисту своїх прав.
В даному випадку, якщо один із обраних Іпотекодержателем способів захисту прав призвів до задоволення його вимог (повного чи часткового), то в іпотекодержателя виникає право на звернення до суду із заявою про визнання таким що не підлягає виконанню того виконавчого документу, який залишився не виконаним.
Посилання позивачів на умови договору, які на їх думку обмежують право Іпотекодержателя на реалізацію тільки одного способу захисту ґрунтується на помилковому тлумаченні умов договору та трактування їх позивачами в односторонньому, вигідному для позивачів порядку.
Як вбачається з матеріалів справи, один і той самий предмет іпотеки забезпечує два Кредитні договори, №28 та №202. І по обох Кредитних договорах Кредитор вживав заходів щодо звернення стягнення на предмет іпотеки та шляхом отримання виконавчих написів нотаріуса та рішення суду про стягнення заборгованості.
Зокрема це підтверджується наявністю чинного виконавчого напису нотаріуса №4008 від 12 грудня 2008 року по Кредитному договору №28, від 12 грудня 2008 року № 4007 вчинений по Кредитному договору №202.
Також наявне чинне рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці №727/4527/17 від 24 жовтня 2017 року про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за Кредитним договором № 202 по відсотках в розмірі в сумі 4892 Євро 26 центів, що відповідно до офіційного курсу НБУ від 24 жовтня 2017 року еквівалентно сумі 152 643 гривні 89 копійок.
Зазначене свідчить, що у даному випадку кредитор вправі на використання одночасно різних способів захисту своїх прав, і таке право підтверджене згаданим рішенням суду, а тому не може бути обмежене та не є обмежене а ні законодавством а ні умовами договорів.
Доводи позивача, що Кредитор начебто ще в 2008 році направляв позичальнику вимогу про дострокове погашення заборгованості за Кредитним договором № 28, а пізніше було вчинено виконавчий напис, а тому не вправі після 2008 року нараховувати відсотки за Кредитними договорами - є необґрунтованими, оскільки матеріали справи не містять жодних відомостей про те, якого змісту повідомлення чи вимоги направлялись боржнику (про повне погашення боргу чи часткове), яким чином такий документ було направлено боржнику та чи направлявся він взагалі, та коли він ним був та чи був отриманий.
Але в будь якому разі, сума заборгованості не є предметом розгляду та доказування у справі про скасування державної реєстрації, оскільки розмір та спірність суми боргу не впливає на право Іпотекодержателя на позасудовий спосіб захисту своїх прав.
Тобто предметом даного спору не є питання суми боргу або ж стягнення різниці вартості майна відносно суми заборгованості, а є питання правомірності рішення державного реєстратора.
Отже позивач не позбавлений права звернутись до суду з позовом про стягнення 90% різниці вартості майна від суми боргу якщо вважає що сума боргу є меншою ніж вартість іпотеки.
До того ж позивачами не зазначено якими ж нормами Закону мав керуватись державний реєстратор у випадку відмови в державній реєстрації з мотивів спірності суми заборгованості вказаної у вимозі, адже у випадку відмови у вчиненні реєстраційних дій держаний реєстратор повинен був би прийняти рішення про відмову в державній реєстрації прав яке за приписами ч. 2 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію…» повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття.
Посилання ж позивачів на те, що начебто Іпотекодержатель ввів реєстратора в оману, так як начебто не надав йому виконавчого напису, чи то надав іпотечний договір без такого виконавчого напису нотаріуса є необґрунтованими, оскільки не доводяться жодними доказами. Але в будь - якому разі, така обставина жодним чином не впливала та не могла вплинути на обов`язок нотаріуса щодо перевірки наданих йому документів та прийняття відповідного рішення за результатами такої перевірки. Тобто наявність чи відсутність такого виконавчого напису нотаріуса не зобов`язувала державного реєстратора що до вчинення або ж не вчинення певних дій (реєстрації або відмови в державній реєстрації прав).
Також вважає, що позивачами було обрано неналежний спосіб захисту своїх прав.
На думку відповідача, у справах такої категорії, повинен діяти принцип «Один спір – один процес», а тому, з врахуванням положень ч. 3 ст. 26 Закону № 1952, позивачі повинні були заявити саме позов про скасування рішення державного реєстратора, а не позов про витребування майна, оскільки право власності перейшло на підставі укладеного між сторонами договору, а не до третьої особи на підставі договорів учасниками яких не були позивачі.
Також, позивачі вже звертались до Шевченківського районного суду м. Чернівці із позовом до АТ «Сенс Банк», приватного нотаріуса Козлової Наталії Володимирівни, про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки (справа № 727/6254/22 ).
Як на підставу позову позивач у такій справі серед іншого, також посилався на такі підстави позову як спірність суми заборгованості.
При розгляді справи № 27/6254/22 суди вже надали оцінку обставинам що до направлення повідомлення в 2008 році, наявності виконавчих написів нотаріусів, нарахуванню відсотків після направлення повідомлення та вчинення виконавчих написів нотаріусів, спірності суми заборгованості, тощо.
Таким чином на даний час є остаточне рішення суду яким спір між тими самими сторонами, з тих самих підстав вирішено повністю, відмінним у справі що розглядається є тільки предмет позову, тобто обраний позивачем спосіб захисту.

Мотивувальна частина

Межі розгляду справи
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Позиція апеляційного суду
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, приходить до наступного.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
Встановлено, що 08 лютого 2007 року між ОСОБА_2 і Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Укрсоцбанк», укладено договір № 28 про надання невідновлюваної кредитної лінії, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 43 000,00 євро, з кінцевим терміном до 04 лютого 2022 року (том 1 а.с.16-18).
На забезпечення належного виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 08 лютого 2007 року укладено іпотечний договір №28, за умовами якого в іпотеку передано нерухоме майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_3 з належними до нього господарськими спорудами та земельну ділянку площею 0,0600 га, кадастровий номер 7310136300.16.001.0024, цільове призначення – для будівництва та обслуговування житлового будинку, що знаходяться на четвертому АДРЕСА_3 (том 1 а.с.9-11).
Відповідно до пунктів 2.4.3, 4.1 іпотечного договору в разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Пунктом 4.5 іпотечного договору визначено, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із таких способів: на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».
Згідно з пунктом 6.3 іпотечного договору всі повідомлення за цим договором будуть вважатися належними у разі, якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур`єром, телеграфом або вручені особисто за зазначеними адресами сторін. Датою отримання таких повідомлень вважатиметься дата їх особистого вручення або дата поштового штемпеля відділення зв`язку одержувача.
19 травня 2008 року між Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 укладено договір №2 про зміну умов іпотечного договору, яким сторони узгодили, що загальна вартість предмета іпотеки становить 1 291 370,85 грн, що еквівалентно 165 000,00 євро (том 1 а.с.15, 19).
Виконавчим написом №4008 від 12 грудня 2008 року, приватним нотаріусом запропоновано звернути стягнення на нерухоме майно: житловий будинок лі. А, загальною площею 262,90 кв.м, земельну ділянку, площею 0,0600 га, кадастровий номер 7310136300:16:001:0024, за адресою: АДРЕСА_1 (том 1 а.с.28).
Приватний нотаріус Козлова Н. В. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23 лютого 2021 року, індексний номер 56770663, здійснила державну реєстрацію права власності на житловий будинок літ. «А», який складається з чотирьох кімнат загальною площею 262,90 кв.м, житловою площею 81,50 кв. м; криниця № 1, вигрібна яма 1, за адресою: АДРЕСА_1 – за АТ «Альфа-Банк» на підставі договору іпотеки (том 1 а.с.22).
Приватний нотаріус Козлова Н. В. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 23 лютого 2021 року, індексний номер 56770814, здійснила державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, кадастровий номер 7310136300:16:001:0024, площею 0,06 га, на підставі договору іпотеки від 08 лютого 2007 року за адресою: АДРЕСА_1 – за АТ «Альфа-Банк» (том 1 а.с.20).
Згідно рішення №5/2019 АТ «Укрсоцбанк» від 15 жовтня 2019 року правонаступником усього майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» є Акціонерне Товариство «Альфа-Банк».
12 серпня 2022 року рішенням позачергових загальних зборів акціонерів АТ «Альфа- Банк» змінено найменування Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк».
Постановою Чернівецького апеляційного суду від 20 липня 2023 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 24 квітня 2024 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до АТ «Сенс Банк», третя особа: приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Козлова Н.В. про скасування рішень про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки від 23 лютого 2021 року (том 1 а.с.97-105).

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що сама по собі наявність виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки нереалізованого і невиконаного у встановленому законом порядку не позбавляє права іпотекодержателя задовольнити свої вимоги в інший спосіб, передбачений законом, оскільки застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягненням заборгованості.
Таким чином, враховуючи, що доказів задоволення вимог кредитора за основним зобов`язанням боржниками ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а також виконання та реалізації виконавчого напису нотаріуса матеріали справи не містять, суд вважав, що банк не був позбавлений можливості застосувати позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом прийняття у власність іпотечного майна - житлового будинку з належними до нього надвірними спорудами та земельної ділянки за адресою АДРЕСА_2 .
Відсутність порушень чинного законодавства при зверненні Банком стягнення на предмет іпотеки встановлена також судовими рішеннями про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до АТ «Сенс Банк», третя особа: приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Козлова Н.В. про скасування рішень про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки від 23 лютого 2021 року (постанова Чернівецького апеляційного суду від 20 липня 2023 року, залишена без змін постановою Верховного Суду від 24 квітня 2024 року, справа № 727/6254/22), що свідчить про законність реалізації позасудової процедури звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержателем.
Визначений банком розмір заборгованості не встановлює для боржника обов`язку сплати саме такого її розміру та у разі незгоди з ним, боржник вправі захищати свої права, у тому числі, у відповідній цивільній справі.
Крім того, посилання позивачів на те, що виконавчий напис № 4008 від 12 грудня 2008 року вчинено на погашення заборгованості, яка не є безспірною, оскільки кредитор продовжував нараховувати відсотки за користування кредитом після реалізації свого права на дострокове стягнення цього кредиту не можуть бути прийняті судом до уваги тому, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в судовому порядку його не оспорювали, як із підстав порушення нотаріусом процедури його здійснення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строку пред`явлення вимоги у повному обсязі чи в їх частині); таким, що не підлягає виконанню, судом цей виконавчий напис не визнавався. До того ж, як вказано у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2019 року у справі № 357/9784/18, сам факт вчинення приватним нотаріусом виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України).
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (стаття 1054 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Одним із видів застави за змістом частини першої статті 575 ЦК України є іпотека.
За змістом статті 1 Закону України «Про іпотеку» (тут і далі, якщо не зазначено інше, в редакції, чинній на момент укладення іпотечного договору) іпотекою є забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом;
Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
За змістом частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 цього Кодексу договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про іпотеку» в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.
У частинах першій, третій статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати:
– передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону;
– право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.
За приписами пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень – це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 визначено процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна.
У пункті 61 Порядку № 1127 визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і державний реєстратор під час її проведення приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.
У справі що переглядається встановлено, що приватний нотаріус Козлова Н. В. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23 лютого 2021 року, індексний номер 56770663, здійснила державну реєстрацію права власності на житловий будинок літ. «А», який складається з чотирьох кімнат загальною площею 262,90 кв.м, житловою площею 81,50 кв. м; криниця № 1, вигрібна яма 1, за адресою: АДРЕСА_1 – за АТ «Альфа-Банк» на підставі договору іпотеки (том 1 а.с.22).
Також, приватний нотаріус Козлова Н. В. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 23 лютого 2021 року, індексний номер 56770814, здійснила державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, кадастровий номер 7310136300:16:001:0024, площею 0,06 га, на підставі договору іпотеки від 08 лютого 2007 року за адресою: АДРЕСА_1 – за АТ «Альфа-Банк» (том 1 а.с.20).
Не погоджуючись із вказаними рішеннями приватного нотаріуса, позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 у липні 2022 року звернулися до суду з позовом, в якому просили:
- визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23 лютого 2021 року згідно з яким було проведено державну реєстрацію права власності на житловий будинок з належними до нього господарськими спорудами, які знаходяться на четвертому провулку Горіхівський в місті Чернівці, за Акціонерним товариством «Альфа-Банк»;
- визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23 лютого 2021 року згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, площею 0,06 га, яка знаходиться на четвертому провулку Горіхівський в місті Чернівці, за Акціонерним товариством «Альфа-Банк.
За результатами розгляду вказаного позову, постановою Чернівецького апеляційного суду від 20 липня 2023 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 – відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 24 квітня 2024 року постанову Чернівецького апеляційного суду від 20 липня 2023 року залишено без змін.
У постановах апеляційної та касаційної інстанціях суди прийшли до висновку, що банком дотримані вимоги закону при реєстрації права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку і реєстрація права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем АТ «Альфа-банк» здійснена відповідно до вимог закону.
Є безпідставними доводи позовної заяви та апеляційних скарг про те, що банк міг звернути стягнення на предмет іпотеки лише в один із способів, зазначених в договорі іпотеки. Оскільки банк 12 грудня 2008 року використав своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса, то звернення стягнення в позасудовому порядку в 2021 році є подвійним стягненням. Крім цього, банк намагався звернути стягнення одночасно в судовому порядку.
Колегія суддів не погоджується з такими доводами позивачів.
Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (стаття 17 Закону України «Про іпотеку»).
Наявність невиконаного виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, оскільки застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягненням заборгованості.
Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.
Схожі правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 676/8249/18, від 03 травня 2022 року у справі № 569/23762/19.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом і щодо захисту прав іпотекодержателя у випадку наявності судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором, а саме, що таке рішення не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством (постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16, від 19 травня 2020 року у справі № 361/7543/17).
Верховний Суд у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (провадження № 14-112цс19) звернув увагу на те, що частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку», яка встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що в разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва вказані у частині третій статті 36 Закону України «Про іпотеку», способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону України «Про іпотеку»), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса.
Стаття 36 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) передбачала, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.
Отже, доводи апеляційних скарг, про те що позивач реалізував своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки, отримавши виконавчий напис нотаріуса, а також, що банк одночасно розпочав обидві процедури звернення стягнення, як судову, так і позасудову, колегія суддів відхиляє, оскільки сам факт вчинення приватним нотаріусом виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки не є підставою для припинення грошового зобов`язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у інший спосіб.
Також є безпідставними доводи апеляційних скарг про те, що банк безпідставно нараховував відсотки після того, як достроково вимагав стягнення боргу, чим збільшив суму боргу.
Як було зазначено вище, що сума заборгованості, нарахована банком і яка була врахована при проведенні нотаріусом державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за банком, була предметом судового розгляду у справі №727/6254/22 за наслідками якого постановою Чернівецького апеляційного суду від 20 липня 2023 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 24 квітня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до АТ «Сенс банк», третя особа приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Козлова Н.В., про визнання незаконним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 23 лютого 2021 року, згідно з яким було проведено державну реєстрацію права власності на житловий будинок з належними до нього господарськими спорудами та земельну ділянку, площею 0,06 га, які знаходяться на четвертому провулку Горіхівський в місті Чернівці, за Акціонерним товариством «Альфа-Банк», відмовлено.
Зокрема, у зазначеній вище постанові Верховного Суду від 24 квітня 2024 року зазначено, що «повідомлення із зазначенням розміру заборгованості можуть бути визнані як докази (із наданням їм відповідної оцінки судом під час вирішення іншого спору), зокрема, щодо стягнення заборгованості чи звернення стягнення на предмет іпотеки тощо, при вирішенні яких суд зобов`язаний дати оцінку правильності нарахування такого боргу. На цей час визначений банком у вимозі розмір заборгованості не встановлює для боржника обов`язку сплатити саме такий її розмір, і в разі незгоди з ним боржник вправі захищати свої права, у тому числі у відповідній цивільній справі.
Отже з приводу наявних розбіжностей щодо суми заборгованості апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що розмір заборгованості не впливає на право іпотекодержателя реалізувати позасудовий спосіб захисту своїх прав».
Враховуючи викладені обставини, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні позову в частині визнання незаконними та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки.
Що стосується позовної вимоги про витребування спірного майна на користь позивачів, то суд першої інстанції також обґрунтовано відмовив в задоволенні цієї вимоги, оскільки вона є похідною від позовної вимоги в частині оскарження державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем. 
Так, предмет доказування у справах за віндикаційним позовом становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як-то факти, що підтверджують його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача не з його волі, наявність майна в натурі у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном.
Установивши законність набуття у власність АТ «Сенс Банк» спірного нерухомого майна, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для його витребування на користь позивачів, оскільки право позивачів при переході права власності на предмет іпотеки за банком не було порушено.
Отже, наведені в апеляційних скаргах доводи щодо суті спору не спростовують правильність висновків суду першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні щодо відмови у задоволенні позову.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив це рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги залишити без задоволення, а рішення слід залишити без змін. 
Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 – залишити без задоволення. 
Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівців від 24 грудня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено судом 23 березня 2026 року.
Суддя-доповідач: Н.К. Височанська
Судді: М.І. Кулянда
О.О. Одинак