ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 645/3755/25 Головуючий суддя І інстанції Лисенко О. О.
Провадження № 22-ц/818/2751/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, що виникають із сімейних відносин, з них

П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 квітня 2026 року       м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого Яцини В.Б.
суддів колегії Мальованого Ю.М., Маміної О.В.,
за участю секретаря судового засідання Шевцової К.Є.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 -адвоката Лехкар Оксани Василівни на ухвалу Немишлянського районного суду м. Харкова від 22 січня 2026 року, по цивільній справі № 645/3755/25 за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник – адвокат Лехкар Оксана Василівна до ОСОБА_2 , про поділ спільного майна,

в с т а н о в и в:
12 червня 2025 року до Немишлянського районного суду міста Харкова надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник – адвокат Лехкар Оксана Василівна, до ОСОБА_2 про поділ спільного майна, у якій позивач просила суд стягнути з ОСОБА_2 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 94361,00 грн. (дев`яносто чотири тисячі триста шістдесят одну гривню) компенсації вартості 1/2 частки легкового автомобіля Volkswagen Golf 2002 р.в., VIN НОМЕР_3 , колір сірий хетчбек, державний номер НОМЕР_4 .
Ухвалою судді від 24.06.2025 відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.
Ухвалою судді від 30.06.2025 відмовлено у задоволенні заяви представника позивача адвоката Лехкар Оксани Василівни про забезпечення позову шляхом накладення арешту на легковий автомобіль Volkswagen Golf 2002 р.в., VIN НОМЕР_3 , колір сірий хетчбек, державний номер НОМЕР_4 , який зареєстрований 28 жовтня 2023 року за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).
21 січня 2026 представником позивача – адвокатом Лехкар О.В. подано до суду заяву про забезпечення позову, у якій представник просить суд накласти арешт на грошові кошти ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) в розмірі 94361,00 гривень, які перебувають на рахунках (вкладах), електронних гаманцях чи на зберіганні у банках, інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, емітентах електронних грошей або будуть виявлені в процесі примусового виконання ухвали суду.
Заява мотивована тим, що предметом позову у вказаній справі є стягнення грошової компенсації на належну частку у спільній разом з відповідачем власності на автомобіль, який був придбаний у шлюбі. Тож платоспроможність відповідача має важливе значення з огляду на його здатність виконати рішення суду у разі задоволення позову, тому застосування заходу забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти на банківських рахунках відповідача безпосередньо пов`язано із предметом позову. Така платоспроможність відповідача безперечно буде відрізнятися в даний момент і момент виконання рішення суду, який може відбутися через тривалий проміжок часу, особливо з огляду на вже втретє заявлене клопотання про зупинення провадження по справі. Адже у разі зупинення провадження по справі, вирішення спору по суті і відповідно виконання рішення суду буде відкладено на тривалий час і фактично вже відбудеться, коли відповідач втратить статус військовослужбовця, який перебуває у складі Збройних Сил України, що переведені на воєнний стан, а отже на нього вже не буде поширюватися спеціальне законодавство щодо грошового забезпечення військовослужбовців, зокрема Постанова КМУ № 168 від 28.02.2022 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану». Вказаною постановою передбачено, що на період воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, які беруть безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення, на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора, щомісяця виплачується додаткова винагорода у розмірі 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.
Зазначає, що доходи відповідача є достатніми для виконання рішення суду, тому накладення арешту на грошові кошти в межах ціни позову не накладе на відповідача суттєвих обтяжень, у той же час дозволить забезпечити виконання рішення суду у майбутньому у разі задоволення позову.
Вважає, що накладення арешту на грошові кошти відповідача в межах ціни позову дозволить уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду. Вважає, що з огляду на обставини справи такі ризики існують об`єктивно, а тому застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним.

Ухвалою Немишлянського районного суду м. Харкова від 22 січня 2026 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Лехкар Оксана Василівна подала апеляційну скаргу, у якій просить ухвалу суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її заяву про забезпечення позову.
Вказала, що суд помилково вважав, що узаяві Позивачки не встановлено реальної небезпеки, за якої невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення, або навіть неможливості у майбутньому виконати рішення суду. 
Зазначила, що мотиви, якими Позивачка обґрунтувала необхідність накладення арешту з огляду на заявлене клопотання Відповідача про зупинення провадження по справі і відповідно потенційна неможливість виконання рішення суду тривалий час, не носять умовний, гіпотетичний характер та документально не підтверджуються. 
Вважає, що суд помилився у тому, що накладення арешту на грошові кошти Відповідача з розмірі заявленої ціни позову є непропорційним заходом і таким, що порушує баланс інтересів сторін. 
Забезпечення позову в такий спосіб на думку апелянта не порушуватиме принцип правової визначеності, а втручання у право користування та розпорядження власними грошовими коштами у даному випадку є необхідним, пропорційним легітимній меті. 
Також вказано, що суд безпідставно зазначив, що заявником не надано належних та достатніх доказів на підтвердження того, що невжиття таких заходів забезпечення позову може дійсно істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів заявника, за захистом яких він звернувся до суду, що є підставою для відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Зазначено, що позивачка просить застосувати заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти в межах ціни позову - в розмірі 94361,00 гривень. Наявність у Відповідача грошових коштів має важливе значення з огляду на його здатність виконати рішення суду у разі задоволення позову, тому застосування заходу забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти на банківських рахунках Відповідача безпосередньо пов`язано із предметом позову. У постановах Верховного Суду від 21 серпня 2020 року у справі № 904/2357/20, від 17 серпня 2022 року у справі № 361/3446/21 зазначено, що предметом позову у справі є вимоги позивача про стягнення коштів й виконання в майбутньому судового рішення у разі задоволення позовних вимог безпосередньо залежить від тієї обставини, чи матиме відповідач необхідну суму грошових коштів. 
Тому застосування заходу забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти на банківських рахунках відповідача безпосередньо пов`язано із предметом позову. Таким чином накладення арешту на грошові кошти Відповідача в межах ціни позову дозволить уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду. Вважаємо, що з огляду на обставини справи такі ризики існують об`єктивно, а тому застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним. 
Звертає увагу суду, що відповідно до правового висновку Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постанові від 11 грудня 2023 року у справі № 904/1934/23 у випадку подання позову про стягнення грошових коштів можливість відповідача в будь-який момент як розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, так і відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача. За таких умов надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) не вимагається, оскільки у протилежному випадку буде проявом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін. 
Вважає, що суд І інстанції проявив завищений або навіть заздалегідь недосяжний стандарт доказування, коли вказав, що Позивачкою не надано належних та достатніх доказів на підтвердження того, що невжиття таких заходів забезпечення позову може дійсно істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів заявника, за захистом яких він звернувся до суду. Висновок суду про недоведеність реальної небезпеки, за якої невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення, або навіть неможливості у майбутньому виконати рішення суду, не відповідає змісту правової позиції Верховного суду, відповідно до якої можливість відповідача в будь-який момент розпорядитися коштами, які знаходяться на його рахунках, є беззаперечною, що в майбутньому утруднить виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивача.
Співмірність виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами Усталеною судовою практикою також доведено, що розглядаючи вимогу про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, у разі звернення із позовом про стягнення грошових коштів, саме відповідач має доводити недоцільність чи неспівмірність заходів забезпечення, вжиття яких просить у суду позивач (наприклад, постанова Касаційного цивільного суду від 11.12.2024р. по справі № 760/18839/23).
У оскаржуваній ухвалу суд фактично переклав на Позивача цей тягар доказування, коли вказав, що «накладення арешту на грошові кошти Відповідача з розмірі заявленої ціни позову є непропорційним заходом і таким, що порушує баланс інтересів сторін. Забезпечення позову в такий спосіб порушуватиме принцип правової визначеності, а втручання у право користування та розпорядження власними грошовими коштами не може вважатися ні необхідним, ні пропорційним легітимній меті». Адже саме відмова у задоволенні клопотання Позивачки про накладення арешту на грошові кошти Відповідача, а не, як помилково вважає суд, арешт як забезпечення позову, порушує баланс інтересів сторін, бо наразі у володінні Відповідача перебуває автомобіль в цілому, а Позивачка фактично позбавлена і свого майна і впевненості, що отримає грошову компенсацію за свою частку при винесенні рішення на свою користь. Застосування заходу забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти в межах ціни позову є саме тим заходом, який є співмірним із позовними вимогами та забезпечить можливість ефективного захисту прав або інтересів Позивачки, за захистом яких вона звернулася до суду, у разі задоволення позову. Застосований вид забезпечення позову в межах ціни позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки грошові кошти залишаються у володінні Відповідача, а можливість розпоряджатися ними обмежується на певний час. Окрім того, Відповідач не позбавлений можливості користуватись своїми правами, передбаченими статтями 154 (зустрічне забезпечення), 156 (заміна заходів забезпечення позову), 158 (скасування заходів забезпечення), 159 (відшкодування збитків) ЦПК України.
Таким чином у кінцевому підсумку накладення арешту на грошові кошти Відповідача забезпечить ефективне виконання рішення суду та захист прав Позивачки.
Єдиною метою звернення Позивачки до суду з позовом про поділ спільного майна є захист права власності на спільний автомобіль у спосіб отримання грошової компенсації за належну їй частку, а єдиною метою звернення Позивачки до суду з заявою про забезпечення позову – це забезпечити реальність, а не ілюзорність виконання остаточного судове рішення.
Заявлена вимога про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти Відповідача в межах ціни позову є такою, що відповідає критерію розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; така вимога забезпечує збалансованість інтересів сторін, а заявлений захід забезпечення позову є взаємопов`язаним з предметом позовної вимоги, та спроможним забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову; не накладення арешту неодмінно утруднить виконання рішення суду.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, розглянула справу за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, які не з`явилися у судове засідання, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її розгляду. 
Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
У статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Вказаним вимогам ухвала суду першої інстанції відповідає.
Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на грошові кошти, які зберігаються на всіх банківських рахунках відповідача, суд першої інстанції виходив з того, що такий вид забезпечення позову порушує право відповідача на користування належним йому майном та надає перевагу позиції позивача ще до моменту вирішення справи по суті.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Суд першої інстанції свої висновки мотивував наступним.

У заяві щодо застосовування заходів забезпечення позову, зазначених представником заявника, не встановлено реальної небезпеки, за якої невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення, або навіть неможливості у майбутньому виконати рішення суду.
Обраний захід є непропорційним і таким, що порушує баланс інтересів сторін. Забезпечення позову в такий спосіб порушуватиме принцип правової визначеності, а втручання у право позивача на користування та розпорядження власними грошовими коштами не може вважатися ні необхідним, ні пропорційним легітимній меті.

Заявником не надано належних та достатніх доказів на підтвердження того, що невжиття таких заходів забезпечення позову може дійсно істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів заявника, за захистом яких він звернувся до суду, що є підставою для відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Одним з механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів забезпечення позову.
Згідно з частиною першою, другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду при задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Забезпечення позову по суті – це тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Одним із критеріїв обґрунтованості заяви є наявність причинного зв`язку між конкретним видом забезпечення позову, про який йдеться у відповідній заяві, та наслідком у формі потенційної загрози виконанню рішення суду.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.
У статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, зокрема у пункті 1 частини першої статті 150 ЦПК України визначено, що позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2021 року у справі № 755/5333/20 (провадження № 61-17180св20) Верховний Суд дійшов висновку, що «у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Так, суд правильно виходив з того, що викладені в заяві про забезпечення позову обставини не є свідченням того, що відповідач вчиняє будь-які дії, спрямовані на ухилення від виконання зобов`язання.
З матеріалів справи вбачається, що 12 червня 2025 року до Немишлянського районного суду міста Харкова надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник – адвокат Лехкар Оксана Василівна, до ОСОБА_2 , про поділ спільного майна, у якій позивач просить суд стягнути з ОСОБА_2 , ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 94361,00 грн. (дев`яносто чотири тисячі триста шістдесят одну гривню) компенсації вартості 1/2 частки легкового автомобіля Volkswagen Golf 2002 р.в., VIN НОМЕР_3 , колір сірий хетчбек, державний номер НОМЕР_4 .
21 січня 2026 представником позивача – адвокатом Лехкар О.В. подано до суду заяву про забезпечення позову, у якій представник просить суд накласти арешт на грошові кошти ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) в розмірі 94361,00 гривень, які перебувають на рахунках (вкладах), електронних гаманцях чи на зберіганні у банках, інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, емітентах електронних грошей або будуть виявлені в процесі примусового виконання ухвали суду.
Заява мотивована тим, що предметом позову у вказаній справі є стягнення грошової компенсації на належну частку у спільній разом з відповідачем власності на автомобіль, який був придбаний у шлюбі. Тож платоспроможність відповідача має важливе значення з огляду на його здатність виконати рішення суду у разі задоволення позову, тому застосування заходу забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти на банківських рахунках відповідача безпосередньо пов`язано із предметом позову. Така платоспроможність відповідача безперечно буде відрізнятися в даний момент і момент виконання рішення суду, який може відбутися через тривалий проміжок часу, особливо з огляду на вже втретє заявлене клопотання про зупинення провадження по справі. Адже у разі зупинення провадження по справі, вирішення спору по суті і відповідно виконання рішення суду буде відкладено на тривалий час і фактично вже відбудеться, коли відповідач втратить статус військовослужбовця, який перебуває у складі Збройних Сил України, що переведені на воєнний стан, а отже на нього вже не буде поширюватися спеціальне законодавство щодо грошового забезпечення військовослужбовців, зокрема Постанова КМУ № 168 від 28.02.2022 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану». Вказаною постановою передбачено, що на період воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, які беруть безпосередню участь у бойових діях або здійсненні заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, перебуваючи безпосередньо в районах їх здійснення, на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора, щомісяця виплачується додаткова винагорода у розмірі 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.
Таким чином, між сторонами виник спір про поділ спірного майна подружжя.
Разом з тим, позивачка не довела, що ціна позову є такою, що уразі задоволення позову відповідач за рахунок своїх доходів не зможе виплатити грошову компенсацією вартості спірного майна, яке є неподільним.
Крім того, позивачка не надала до суд відомостей про банківські рахунки, на яких перебувають грошові кошти відповідача і на які можливо накласти арешт.
Беручи до уваги зазначене, колегія суддів відхиляє аргументи апеляційної скарги як безпідставні, оскільки вони ґрунтується на помилковому тлумаченні норм процесуального права та неправильній оцінці обставин справи.
Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при розгляді заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову дійшов правильного висновку про відмову у її задоволенні через відсутність передбачених законом підстав для забезпечення позову, а тому в силу положень статті 375 ЦПК України відсутні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.
З огляду на результати розгляду апеляційної скарги відсутні передбачені статтею 141 ЦПК України підстави для розподілу судових витрат судом апеляційної інстанції.
Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
постановив :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 -адвоката Лехкар Оксани Василівни – залишити без задоволення.

Ухвалу Немишлянського районного суду м. Харкова від 22 січня 2026 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 20 квітня 2026 року.

Головуючий  В.Б. Яцина.

Судді колегії  Ю.М. Мальований.

О.В. Маміна.