ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"12" лютого 2026 р. Справа№ 911/827/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Тарасенко К.В.
суддів: Коробенка Г.П. 
Сибіги О.М. 

секретар судового засідання: Гріщенко А.О.
за участі представників: відповідно до протоколу судового засідання від 12.02.2026

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Заступника керівника Київської обласної прокуратури
на рішення Господарського суду Київської області від 29.07.2025 (повний текст рішення складено і підписано - 08.08.2025)
у справі №911/827/25 (суддя - Черногуз А.Ф.)

за позовом заступника керівника Київської обласної прокуратури 
в інтересах держави в особі Бориспільської районної державної адміністрації 
до Ташанської сільської ради Бориспільського району Київської області 
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України»
про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельними ділянками

ВСТАНОВИВ:

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
1.1. короткий зміст позовних вимог
До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Бориспільської районної державної адміністрації до Ташанської сільської ради Бориспільського району Київської області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України», в якій просив суд усунути перешкоди власнику - державі в особі Бориспільської районної державної адміністрації у користуванні та розпорядженні землями лісогосподарського призначення шляхом (з урахуванням заяви про зміну предмету позову):
- визнання недійсним рішення Ташанської сільської ради від 22.03.2023 № 1406;
- скасування в Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельних ділянок з кадастровими номерами: 3223386001:01:057:0054, 3223386001:01:002:0013, 3223386001:01:052:0029;
- скасування рішень державного реєстратора від 31.03.2023 про державну реєстрацію права комунальної власності за Ташанською сільською радою на земельні ділянки з кадастровими номерами: 3223386001:01:057:0054 (індексний номер рішення 67089720), 3223386001:01:002:0013 (індексний номер рішення 670897484), 3223386001:01:052:0029 (індексний номер рішення 670897294).
Позов подано в інтересах держави оскільки, за твердженням прокуратури, Ташанською сільською радою було незаконно зареєстровано право комунальної власності на спірні земельні ділянки лісогосподарського призначення, що перебувають у постійному користуванні філії «Бориспільське лісове господарство» ДП «Ліси України».

1.2. короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Господарського суду Київської області від 29.07.2025 у справі № 911/827/25 у задоволенні позову відмовлено.
Приймаючи вказане рішення, суд зазначив, що відсутні правові підстави для визнання недійсними рішення Ташанської сільської ради від 22.03.2023 №1406, скасування в Державному земельному кадастрі державної реєстрації спірних земельних ділянок та скасування рішення державного реєстратора від 31.03.2023 про державну реєстрацію права комунальної власності за Ташанською сільською радою на спірні земельні ділянки, оскільки позивачі не довели факту оформлення права власності чи користування на спірну земельну ділянку, не надали доказів, та не довели незаконності набуття відповідачем права власності на спірні земельні ділянки. 

1.3. короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, Заступник керівника Київської обласної прокуратури звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 29.07.2025 у справі № 911/827/25 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Судові витрати стягнути з відповідача.

2. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ:
2.1. визначення складу суду, заяви, клопотання
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.09.2025 для розгляду даної справи визначено наступний склад колегії суддів: головуючий суддя - Тарасенко К.В., судді: Коробенко Г.П., Сибіга О.М.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 09.09.2025 витребувано з Господарського суду Київської області матеріали справи № № 911/827/25 та відкладено розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду апеляційної скарги або залишення апеляційної скарги без руху за апеляційною скаргою Заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Київської області від 29.07.2025 у справі до надходження до Північного апеляційного господарського суду матеріалів справи № 911/827/25.
01.10.2025 матеріали справи №911/827/25 надійшли до суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 02.10.2025 апеляційну скаргу Заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Київської області від 29.07.2025 у справі № 911/827/25 - залишено без руху, та надано строк на усунення недоліків.
13.10.2025 від скаржника надійшла заява про усунення недоліків з доказами доплати судового збору.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.10.2025 відкрито апеляційне провадження у справі №911/827/25 за апеляційною скаргою Заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Київської області від 29.07.2025, розгляд апеляційної скарги призначено на 03.12.2025.
30.10.2025 до канцелярії суду від Ташанської сільської ради Бориспільського району Київської області надійшов відзив на апеляційну скаргу.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 03.12.2025 відкладено розгляд справи №911/827/25 на 11.02.2026.
11.02.2026 у судовому засіданні оголошено перерву до 12.02.2026.

2.2. узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
В обґрунтування апеляційної скарги прокурор зазначає наступне:
- відповідно до п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України у ДП «Переяслав-Хмельницький лісгосп» наявне належне підтвердження права користування землями лісогосподарського призначення - планово-картографічні матеріали лісовпорядкування, що підтверджується правовими позиціями Верховного Суду, посилання на які наводить прокурор в апеляційній скарзі;
- судом не враховано положення п. 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України набули чинності 26.03.2006 у наступній редакції: «до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування», а тому з огляду на наявність відповідних матеріалів лісовпорядкування 2003 року, є очевидним факт набуття ДП «Переяслав-Хмельницький лісгосп» у постійне користування спірних земель;
- прокурор стверджує, що очевидним є факт належності спірних земель до земель державної власності, оскільки розпорядження Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації від 15.07.2003 №443 на даний час є чинним, а той факт, що на даний час державним спеціалізованим лісогосподарським підприємством не зареєстровано в установленому порядку право власності на такі землі жодним чином не впливає на його чинність.

2.3. узагальнені доводи та заперечення іншого учасника справи
Відповідач в поданому відзиві на апеляційну скаргу просив суд залишити без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення залишити без змін.
Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, відповідач зазначає наступне: 
- позивачем не було надано доказів, які б засвідчили право державної власності на відповідні земельні ділянки лісогосподарського призначення;
- судом було досліджено надані докази та встановлено відсутність права постійного користування у державного підприємства - ДП «Ліси України»;
- розпорядженням Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації від 15.07.2003 №443 земельні ділянки у постійне користування не передавались, а надавався тільки дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення таких земельних ділянок;
- земельні ділянки у 2003 році та в подальшому так і не були передані в постійне користування Переяслав-Хмельницькому держлісгоспу та його правонаступникам, а тому відсутні правові підстави для визнання недійним рішення Ташанської сільської ради від 22.03.2023 №1406, скасування в державному земельному кадастрі державної реєстрації спірних земельних ділянок та скасування рішення державного реєстратора.

2.4. явка в судове засідання 
У судове засідання 12.02.2026 з`явився прокурор, підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд її задовольнити. 
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили.
Враховуючи належне повідомлення учасників процесу про дату, час та місце розгляду справи, а також те, що наявних матеріалів достатньо для належного перегляду оскаржуваного рішення суду в апеляційному порядку, оскільки явка учасників апеляційного провадження в судове засідання не була визнана обов`язковою, а також враховуючи те, що судочинство здійснюється, зокрема, на засадах рівності та змагальності сторін і учасники судового провадження на власний розсуд користуються наданими їм процесуальними правами, зокрема, правом на участь у судовому засіданні, беручи до уваги строки розгляду апеляційної скарги, встановлені Господарським процесуальним кодексом України, колегія суддів дійшла висновку про можливість перегляду рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку за наявними матеріалами та за відсутності представників, що не з`явились в судове засідання.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА.
3.ПОЗИЦІЯ СУДУ:
3.1. встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини
Щодо підстав представництва прокурором інтересів держави в особі Бориспільської районної державної адміністрації.
Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Відповідно до частини 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Згідно з частиною 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.
Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.
Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Відповідно до статті 53 ГПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
Водночас, прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 174 цього Кодексу.
Виходячи з аналізу наведених правових норм, виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. При цьому, в кожному конкретному випадку прокурор при зверненні до суду з позовом повинен довести існування обставин порушення або загрози порушення інтересів держави.
Київська обласна прокуратура 04.02.2025 звернулась з листом № 15/1-95вих-25 до Бориспільської районної державної адміністрації щодо надання інформації про вжиті заходи, спрямовані на захист інтересів держави з метою повернення їй спірних земельних ділянок лісового фонду та про надання інформації стосовно вжиття таких заходів, або повідомлення про неможливість звернення до суду з вказаних питань із належним обґрунтуванням відповідних причин.
Листом від 07.02.2024 № 48/07-46/602 Бориспільська районна державна адміністрація проінформувала про те, що із позовними вимогами до суду за захистом права власності на спірні земельні ділянки не зверталась. Намірів щодо вжиття заходів представницького характеру щодо витребування спірних ділянок на свою користь районною державною адміністрацією у вказаному листі не висловлено.
При цьому, сам факт не звернення до суду Бориспільською районною державною адміністрацією з позовом в інтересах держави, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси держави, свідчить про те, що указаний уповноважений державою орган неналежно виконує свої повноваження щодо повернення земель лісогосподарського призначення, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів держави в особі Бориспільської районної державної адміністрації та для звернення до суду з таким позовом, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини. Відповідна аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 903/129/18.
Окрім того, відповідно до правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду від 25.04.2018 (справа № 806/1000/17), від 10.05.2018 (справа № 910/18283/17), від 17.10.2018 (справа № 910/11919/17) не здійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень-він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається. «Здійснення захисту неналежним чином» виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною. «Неналежність» захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який серед іншого включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.
Таким чином, прокуратурою правильно визначено орган, уповноважений здійснювати функції держави та захист її інтересів у спірних правовідносинах, та документально підтверджено його бездіяльність, а також дотримано порядок попереднього повідомлення такого органу, встановлений статті 23 Закону України «Про прокуратуру».
Відтак, суд першої інстанції правильно встановив, що вимоги Закону України «Про прокуратуру» та ГПК України щодо підтвердження підстав звернення з позовом до суду прокурора були дотримані.
Щодо обраного прокурором способу захисту, з урахуванням заяви про зміну предмету позову.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 21.01.2025 у справі № 904/6886/23, при частковому накладенні земель комунальної власності на землі лісогосподарського призначення, пред`явлення негаторного позову про повернення таких земель до державної власності не є ефективним способом захисту інтересів держави.
Водночас, належними та ефективним у таких правовідносинах є такі окремі способи захисту, як скасування рішень про їх державну реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Державному земельному кадастрі, які за своєю суттю не є негаторним позовом.
Так, відповідно до частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються.
У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України.
Таким чином, зазначеною нормою закону допускаються такі окремі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи, які не є негаторним позовом, а саме: 1) скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 2) визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; 3) скасування державної реєстрації прав, тоді як правовими наслідками застосування таких способів захисту є припинення речового права, зареєстрованого за останнім набувачем на підставі скасованого судом незаконного рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, та подальше повернення відповідних речових прав у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, скасованої в судовому порядку, тобто на користь попереднього набувача речового права, якщо останній звісно раніше реєстрував за собою відповідне речове право.
Схожий за змістом висновок викладено в постановах Верховного Суду від 20.03.2024 у справі № 731/264/23, від 22.05.2024 у справі № 916/1750/22.
Таким чином, з огляду на твердження прокуратури про часткове накладення спірних земельних ділянок на землі лісогосподарського призначення, які перебувають в постійному користуванні, сама по собі позовна вимога про скасування судом державної реєстрації права комунальної власності Селищної Ради на спірну земельну ділянку в цілому, до складу якої входить земельна ділянка державної власності лісогосподарського призначення, є окремим належним та ефективним способом захисту прав держави.

3.2. обставини встановлені судом апеляційної інстанції і визначення відповідно до них правовідносин та доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції, а також посилання на норми права
Оцінивши доводи учасників справи та наявні у справі докази як окремо, так і в їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Ташанської сільської ради від 22.03.2023 №1406 (далі - Рішення №1406) «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земель лісогосподарського призначення комунальної власності Ташанської сільської ради Бориспільського району Київської області на земельні ділянки для іншого лісогосподарського призначення на території Ташанської сільської ради, Помоклівського старостинського округу, за межами населеного пункту та в селі Помоклі, Бориспільського району, Київської області» із посиланням на статті 117, 122 Земельного кодексу України, Закону України №1426-IX від 28.04.2021 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин», пункт 24 Розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України, статтю 25, пункт 32 частину 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», вирішено:
1. Затвердити технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земель лісогосподарського призначення комунальної власності Ташанської сільської ради Бориспільського району Київської області на земельні ділянки для іншого лісогосподарського призначення (код згідно КВЦПЗ-09.02), зокрема (спірні земельні ділянки), зокрема щодо ділянок:
3223386001:01:057:0054 (7,0159 га);
3223386001:01:002:0013 (2,4882 га);
3223386001:01:052:0029 (19,1569 га),
на території Ташанської сільської ради, Помоклівського старостинського округу, за межами населеного пункту та в селі Помоклі, Бориспільського району, Київської області.
2. Зареєструвати право комунальної власності Ташанської сільської ради Бориспільського району Київської області на земельні ділянки, зокрема:
3223386001:01:057:0054 (7,0159 га);
3223386001:01:002:0013 (2,4882 га);
3223386001:01:052:0029 (19,1569 га),
(код згідно КВЦПЗ-09.02), на території Ташанської сільської ради, Помоклівського страростинського округу, за межами населеного пункту та в селі Помоклі, Бориспільського району, Київської області.
Матеріали справи не містять технічної документації, оскільки відповідно до пояснень відповідача, відповідна технічна документація була вилучена слідчим СВ Бориспільського РУП ГУ Національної поліції в Київській області в рамках кримінального провадження.
Як вбачається із залучених прокурором до матеріалів справи Інформацій з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 20.02.2025:
- 31.03.2023 на підставі Рішення №1406 від 22.03.2023 та відомостей з ДЗК державним реєстратором Тірбахом С.В. до Державного реєстру речових прав внесено запис 414316394 про право власності Ташанської сільської ради Бориспільського району Київської області на об`єкт нерухомого майна реєстраційний номер 2716457832233 земельну ділянку кадастровий номер 3223386001:01:052:0029 ( площею 19,1569 га);
- 31.03.2023 на підставі Рішення №1406 від 22.03.2023 та відомостей з ДЗК державним реєстратором Тірбахом С.В. до Державного реєстру речових прав внесено запис 414316031 про право власності Ташанської сільської ради Бориспільського району Київської області на об`єкт нерухомого майна реєстраційний номер 2716474032233 земельну ділянку кадастровий номер 3223386001:01:057:0054 (площею 7,0159 га);
- 31.03.2023 на підставі Рішення №1406 від 22.03.2023 та відомостей з ДЗК державним реєстратором Тірбахом С.В. до Державного реєстру речових прав внесено запис 414316265 про право власності Ташанської сільської ради Бориспільського району Київської області на об`єкт нерухомого майна реєстраційний номер 2716465132233 земельну ділянку кадастровий номер 3223386001:01:002:0013 (площею 2,4882 га).
Матеріали справи свідчать про те, що з метою встановлення належності спірних земельних ділянок до земель лісогосподарського призначення державної форми власності, які перебувають у постійному користуванні філії «Бориспільське лісове господарство» ДП «Ліси України» прокурор спрямував ряд запитів.
У відповідь на запит Київської обласної прокуратури від 04.02.2025 №15/1-99вх-25, ДП «Ліси України» надало копію рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування про передачу земель лісового фонду в постійне користування Переяслав-Хмельницького держлісгоспу та інших документів, що стосуються такої передачі.
З наданих прокуратурою до суду доказів вбачається, що рішенням Помоклівської сільської ради від 30.04.2003 №57 «Про передачу лісового фонду в Державну установу» передано Переяслав-Хмельницькому держлісгоспу лісовий фонд сільської ради площею 506,8 га.
Відповідно до розпорядження від 15.07.2003 №443 «Про передачу земель лісового фонду у постійне користування Переяслав-Хмельницькому держлісгоспу для ведення лісового господарства» на підставі Земельного кодексу України та Лісового кодексу України, в зв`язку з припинення діяльності колишніх колективних сільськогосподарських підприємств лісокористувачів, було вирішено передати у постійне користування землі лісового фонду для ведення лісового господарства: Студениківському лісництву, Стовп`язькому лісництву та Переяславському лісництву.
Розпорядження від 22.06.2012 №289 «Про внесення змін до розпорядження голови райдержадміністрації від 15.07.2003 №443 «Про передачу земель лісового фонду у постійне користування Переяслав-Хмельницькому держлісгоспу для ведення лісового господарства» внесено зміни, викладено його в новій редакції відповідно до додатку:
1. Дати Переяслав-Хмельницькому держлісгоспу дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у постійне користування земель лісогосподарського призначення орієнтованою площею 3360,1 га за межами населених пунктів на території Помоклівської, Козлівської, Жовтневої, Великокаратульської, Сомководолинської, Строківської, Вовчківської, Пристрімської, Гайшинської, Гланишівської, Денисівської, Стовп`язької, Дівичківської, Ковалинської, Дем`янецької сільських рад Переяслав-Хмельницького району.
Розпорядженням від 14.08.2014 №323 «Про внесення змін до розпорядження голови Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації від 15.07.2003 №443 «Про передачу земель лісового фонду у постійне користування Переяслав-Хмельницькому держлісгоспу для ведення лісового господарства», внесено зміни до Розпорядження №443 шляхом виключення у п. 1 даного розпорядження Строківську сільську раду Переяслав-Хмельницького району Київської області та замінивши у п. 1 даного розпорядження цифри « 3360, 1» цифрами « 2800,9».
21.10.2021 було підписано Наказ №679 «Про припинення Державного Підприємства «Переяслав-Хмельницьке Лісове Господарство» шляхом приєднання до Державного підприємства «Бориспільське Лісове Господарство» (код 00992102). ДП «Бориспільське Лісове Господарство» є правонаступником прав та обов`язків ДП «Переяслав-Хмельницьке Лісове Господарство».
28.10.2022 було підписано Наказ №942 «Про припинення Державного Підприємства «Бориспільське Лісове Господарство», шляхом реорганізаціє, а саме приєднання до - Державного Спеціалізованого Господарського підприємства «Ліси України» (код 44768034). Державне Спеціалізоване Господарське підприємство «Ліси України» є правонаступником прав та обов`язків ДП «Бориспільське Лісове Господарство».
З листа філії «Столичний лісовий офіс» ДП «Ліси України» від 10.02.2025 №3213/40.1.7-2025 вбачається, що земельна ділянка з кадастровим номером 3223386001:01:057:0054 накладається на землі державного лісового фонду, які перебувають в постійному користуванні ДП «Ліси України», а саме в кварталі 107 виділ 1 Студениківського (Помоклівського) лісництва Бориспільського надлісництва філії «Столичний лісовий офіс» ДП «Ліси України». Згода на вилучення земельних ділянок в кварталі 107 виділ 1 Студениківського (Помоклівського) лісництва не надавалася, відповідно до наданої інформації Бориспільським над лісництвом.
Також, з листа філії «Бориспільське лісове господарство» ДП «Ліси України» від 27.01.2025 №1604/20.23.-2025, із доданими до листа копій планшетів, вбачається, що земельні ділянки з кадастровими номерами 3223386001:01:002:0013 (виділ 13 кварталу 103), 3223386001:01:052:0029 (виділ 1-3 кварталу 107) накладаються частково на землі лісового фонду Помоклівського лісництв. Філія «Бориспільське лісове господарство» та припинене ДП «Бориспільський лісгосп» жодних погоджень на вилучення земельних ділянок для подальшої передачі її в приватну власність не надавали.
Відповідно до листів ВО «Укрдержліспроект» від 30.08.2024 № 03/941-24 та 05.02.2025 № 03/178-25 із доданим до них викопіюваннями із картографічної бази даних, за матеріалами лісовпорядкування 2014 року спірні земельні ділянки частково розташовані в межах земель лісогосподарського призначення.
За доводами прокуратури, вказані земельні ділянки відносяться до земель лісогосподарського призначення державної форми власності, які перебувають у постійному користуванні філії «Бориспільське лісове господарство» ДП «Ліси України», що вказує на неправомірність реєстрації Ташанською сільською радою права комунальної власності на них.
Відповідач зазначає, що Рішення №1406 Ташанської сільської ради, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації спірних земель відповідає вимогам законодавства, оскільки прийнято у відповідності до вимог пункту 24 розділу «Перехідних положень» Земельного кодексу України, а проведення Ташанською сільською радою інвентаризації земель лісогосподарського призначення, до яких у тому числі увійшли спірні ділянки, відповідає вимогам законодавства.
Відповідно до статті 19 Земельного кодексу України (в редакції від 11.06.2003) землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісового фонду; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.
Частиною 1 статті 20 Земельного кодексу України (в редакції від 11.06.2003, чинній на момент прийняття розпорядження Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації від 15.07.2003 №443) віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.
Відповідно до статті 116 Земельного кодексу України (в редакції від 11.06.2003, що була чинна станом на момент прийняття розпорядження Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації від 15.07.2003 №443) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.
Отже, земельним законодавством у редакції чинній станом на 15.07.2003 передбачено, що підставою набуття права користування земельною ділянкою із земель державної чи комунальної власності є відповідне рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування.
Відповідно до статті 123 Земельного кодексу України (в редакції від 11.06.2003, що була чинна станом на момент прийняття розпорядження Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації від 15.07.2003 №443) надання земельних ділянок юридичним особам у постійне користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування за проектами відведення цих ділянок. Умови і строки розроблення проектів відведення земельних ділянок визначаються договором, укладеним замовником з виконавцем цих робіт. Юридична особа, зацікавлена в одержанні земельної ділянки у постійне користування із земель державної або комунальної власності, звертається з відповідним клопотанням до районної, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій або сільської, селищної, міської ради. До клопотання про відведення земельної ділянки додаються документи, що обґрунтовують її розмір, призначення та місце розташування.
Частиною 5 ст. 123 Земельного Кодексу України (в редакції від 11.06.2003, що була чинна станом на момент прийняття розпорядження Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації від 15.07.2003 №443) визначено, що відповідна районна державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада за наслідком розгляду означеного вище клопотання може надати згоду на розроблення проекту відведення земельної ділянки.
Наступний етап процедури набуття права постійного користування земельної ділянки був визначений пунктом 6 статті 123 Земельного Кодексу України (в редакції від 11.06.2003, що була чинна станом на момент прийняття розпорядження Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації від 15.07.2003 №443), за яким - проект відведення земельної ділянки погоджується із землекористувачем, органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури та охорони культурної спадщини і після одержання висновку державної землевпорядної експертизи по об`єктах, які їй підлягають, подається до відповідної державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради, які розглядають його у місячний строк і, в межах своїх повноважень, визначених цим Кодексом, приймають рішення про надання земельної ділянки.
З усіх означених етапів завершеним є лише етап надання згоди на розроблення проекту відведення земельної ділянки, що підтверджується розпорядженням Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації від 15.07.2003 №443 в редакції змін внесених 14 серпня 2014 року розпорядженням №323, яким було приведено первинний зміст розпорядження №443 у чітку відповідність з положеннями ст. 123 Земельного кодексу України у чинній на момент його прийняття редакції.
Відповідно до частини 1 статті 125 Земельного кодексу України (в редакції від 11.06.2003) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.
Статтею 9 Лісового кодексу України (в редакції від 11.06.2003) передбачено, що користування земельними ділянками лісового фонду може бути постійним або тимчасовим.
У постійне користування земельні ділянки лісового фонду надаються спеціалізованим лісогосподарським підприємствам, іншим підприємствам, установам, організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи (далі - постійні лісокористувачі), для ведення лісового господарства, а також для спеціального використання лісових ресурсів, потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей та проведення науково-дослідних робіт в порядку, передбаченому цим Кодексом.
У постійне користування для цієї ж мети окремі земельні ділянки лісового фонду площею до п`яти гектарів, якщо вони входять до складу угідь селянських (фермерських) господарств, можуть також надаватися громадянам із спеціальною підготовкою.
Право постійного користування земельними ділянками лісового фонду посвідчується державним актом на право постійного користування землею.
Тобто, право постійного користування або власності на земельну ділянку відповідно до Земельного кодексу України та Лісового кодексу України, в редакції чинній на момент прийняття розпорядження Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації від 15.07.2003 №443, виникає після отримання відповідного документа (держакта тощо) та його державної реєстрації.
Суд наголошує, що попри доводи прокуратури про право постійного користування третьої особи, суду не було надано державного акту чи іншого правовстановлюючого документа, що посвідчує право постійного користування саме на спірні земельні ділянки (масив ділянок, у який входять спірні ділянки), як це передбачено статтею 125 ЗК України та статті 9 ЛК України.
Прокурор, посилаючись на листи філії «Столичний лісовий офіс» ДП «Ліси України» від 10.02.2025 №3213/40.1.7-2025 стверджує, що земельна ділянка з кадастровим номером 3223386001:01:057:0054 накладається на землі державного лісового фонду, які перебувають в постійному користуванні ДП «Ліси України», а саме в кварталі 107 виділ 1 Студениківського (Помоклівського) лісництва Бориспільського надлісництва філії «Столичний лісовий офіс» ДП «Ліси України», а також посилаючись на лист філії «Бориспільське лісове господарство» ДП «Ліси України» від 27.01.2025 №1604/20.23.-2025 із доданими до листа копій планшетів, стверджує що земельні ділянки з кадастровими номерами 3223386001:01:002:0013 (виділ 13 кварталу 103), 3223386001:01:052:0029 (виділ 1-3 кварталу 107) накладаються частково на землі лісового фонду Помоклівського лісництва.
Відповідно до листів ВО «Укрдержліспроект» від 30.08.2024 № 03/941-24 та 05.02.2025 № 03/178-25 із доданим до них викопіюваннями із картографічної бази даних, за матеріалами лісовпорядкування лише з 2014 року прокурором зазначається, що перелічені вище земельні ділянки частково розташовані в межах земель лісогосподарського призначення, які перебували у постійному користуванні ДП «Переяслав-Хмельницький лісгосп».
Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ч. 3 ст. 125 Земельного Кодексу України в редакції станом на момент прийняття розпорядження від 15.07.2003 №443, земельний кодекс забороняв приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї та державної реєстрації.
Водночас, судова колегія також звертає увагу, що як з первинної так і з наступних редакцій розпорядження від 15.07.2003 №443, так само як і з рішення Помоклівської сільської ради №57 від 30.04.2003 неможливо встановити межі та місце розташування земельних ділянок, про які в них йде мова, позаяк в них зазначені виключно площі земельних ділянок, які планується передати та територіальну приналежність до відповідних рад.
З викладених підстав недоведеною з боку прокуратури є підставність нанесення на планшети лісовпорядкування після 2003 року відомостей щодо означених земельних ділянок при тому, що як до набрання чинності Земельним кодексом України, так і до 2003 року означені планшети лісовпорядкування цих відомостей не містили, а проектів відведення з чіткими межами ділянок(масивів) затверджено не було.
Разом з тим, як правильно встановлено судом першої інстанції, пунктом 4 первинної редакції розпорядження було зобов`язано Переяслав-Хмельницький держлісгосп виготовити проекти відведення земельних ділянок для передачі їх у постійне користування для ведення лісового господарства. Проте, до моменту внесення змін у означене розпорядження у 2014 році, жодних дій Переяслав-Хмельницьким держлісгоспом щодо розробки відповідних проектів відведення здійснено не було, так само як і не було їх здійснено після 2014 року.
Таким чином, суд першої інстанції правильно зазначив, що доказів погодження проектів відведення земельних ділянок, що фігурують у розпорядженні Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації від 15.07.2003 №443, у порядку, визначеному статтею 123 Земельного кодексу України, матеріали справи не містять.
Відтак, матеріалами справи не підтверджується здійснення Державним підприємством «Переяслав-Хмельницький лісгосп» розробки технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право постійного користування на земельний масив, у який, за твердженням прокурора, входять спірні земельні ділянки.
Виходячи з викладеного, колегія суддів встановила, що будь-яких доказів дотримання визначеного законодавством (в редакції на момент прийняття розпорядження) порядку надання в постійне користування Державному підприємству «Переяслав-Хмельницький лісгосп» спірної земельної ділянки матеріали справи не містять.
При цьому, суд враховує, що із введенням у дію 01.01.2002 нового Земельного кодексу України до комунальної власності було віднесено усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності, про що зазначено у частині 2 статті 83 Земельного кодексу України.
Отже, принцип розмежування земель державної та комунальної власності було відображено в положеннях Земельного кодексу України, який, зокрема, полягає в визнанні пріоритету належності земель у межах населеного пункту відповідній територіальній громаді. Тобто всі землі в межах населеного пункту вважаються такими, що із 01.01.2002 перебувають у комунальній власності, крім земель, належність яких державі або приватним власникам зафіксована у Земельному кодексі України.
Прокурором підтверджено, що спірні земельні ділянки знаходяться в межах населеного пункту.
Законом України від 05.02.2004 №1457-IV «Про розмежування земель державної та комунальної власності» (втратив чинність 01.01.2013, підстава - Закон № 5245-VI) було визначено правові засади розмежування земель державної та комунальної власності і повноваження органів державної влади та органів місцевого самоврядування щодо регулювання земельних відносин з метою створення умов для реалізації ними конституційних прав власності на землю, забезпечення національного суверенітету, розвитку матеріально-фінансової бази місцевого самоврядування.
У статті 5 цього Закону було наголошено, що суб`єктами права власності на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.
Водночас при розмежуванні земель державної та комунальної власності до земель комунальної власності територіальних громад сіл, селищ, міст передаються: усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної власності та земель, віднесених до державної власності; земельні ділянки за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти комунальної власності; землі запасу, які раніше були передані територіальним громадам сіл, селищ, міст відповідно до законодавства України; земельні ділянки, на яких розміщені об`єкти нерухомого майна, що є спільною власністю територіальної громади та держави (стаття 7 Закону України «Про розмежування земель державної та комунальної власності»).
Із 01.01.2013 набув чинності Закон №5245-VI, за змістом пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» якого з дня набрання чинності цим Законом землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються: а) земельні ділянки: на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності відповідної територіальної громади; які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій; б) всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпунктах «а» і «б» пункту 4 цього розділу.
Згідно з пунктом 5 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 5245-VI державна реєстрація права держави чи територіальної громади на земельні ділянки, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, здійснюється на підставі заяви органів, які згідно зі статтею 122 ЗК України передають земельні ділянки у власність або у користування, до якої додається витяг з Державного земельного кадастру про відповідну земельну ділянку.
Як передбачено у пункті 6 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №5245-VI, «у разі якщо відомості про земельні ділянки, зазначені у пунктах 3 і 4 цього розділу, не внесені до Державного реєстру земель, надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для державної реєстрації таких земельних ділянок, а також її затвердження здійснюються: у межах населених пунктів - сільськими, селищними, міськими радами; за межами населених пунктів - органами виконавчої влади, які відповідно до закону здійснюють розпорядження такими земельними ділянками».
За змістом пункту 9 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 5245-VI державна реєстрація речових прав на земельні ділянки державної та комунальної власності, зазначених у пунктах 3 і 4 цього розділу, здійснюється в порядку, встановленому законом.
До 01.01.2023 зазначені землі та земельні ділянки не могли бути передані у власність та користування будь-яким іншим особам, крім тих, яким надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою (крім передачі їх для розміщення об`єктів, передбачених статтею 15 Закону України «Про відчуження земельних ділянок, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності»). У разі якщо до 1 січня 2023 року такі земельні ділянки не передані у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, такі земельні ділянки переходять у комунальну власність територіальної громади села, селища, міста, на території якої вони розташовані.
Відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України до здійснення державної реєстрації, але не пізніше 1 січня 2027 року, державними та комунальними лісогосподарськими підприємствами, іншими державними і комунальними підприємствами та установами права постійного користування земельними ділянками лісогосподарського призначення, які надані їм у постійне користування до набрання чинності Земельним кодексом України, таке право підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування.
Стосовно вказаного, судом досліджено наступні наявні в матеріалах справи документи:
- копії витягів з Проекту організації та розвитку лісового господарства Державного підприємства «Переяслав-Хмельницький лісгосп» (Помоклівське Лісництво) датованого 2016 року, 
- копії планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування (планшети) 2003, 2014 років, 
- витяги з картографічної бази даних матеріалів лісовпорядкування з нанесеними межами кварталу 28-30, 35, 36, 41-44, 46, 47, 49, 50, 52, 54, 55, 56, 58-62,65, 68, 74, 75, 100-103, 104, 106, 107, 108, 112 Студениківського лісництва ДП «Переяслав-Хмельницький лісгосп» відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2014 року, 
- витяг з картографічної бази даних матеріалів лісовпорядкування з нанесеними межами кварталу 107 Студениківського лісництва ДП «Переяслав-Хмельницький лісгосп» відповідно до матеріалів лісовпорядкування 2014 року та межами його таксаційних виділів і межами земельних ділянок.
Пункт 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України чітко зазначає про два випадки, за наявності яких виникає право постійного користування, чи прирівняне до такого право користування у заявника:
1) це право постійного користування, що підтверджується належним державним актом на постійне користування землями лісогосподарського призначення;
2) це право постійного користування, що підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування земель лісового фонду, які надані до набрання чинності Земельним кодексом України.
Земельний кодекс України набув чинності 01.01.2002.
Суд бере до уваги, що пунктом 1 Розділу Х Перехідні положення Земельного кодексу України від 25.10.2001 передбачено, що рішення про надання в користування земельних ділянок, а також про вилучення (викуп) земель, прийняті відповідними органами, але не виконані на момент введення у дію цього Кодексу, підлягають виконанню відповідно до вимог цього Кодексу.
В подальшому, норми Земельного кодексу передбачали, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 ЗК України).
Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони (постанова від 29.01.2021 №922/51/20).
В проекті організації та розвитку лісового господарства ДП «Переяслав-Хмельницький лісгосп» датованого 2016 року, що долучений прокурором до позову, відсутні посилання на індивідуальні ознаки земельної ділянки, за якими можливо визначити її межі, місце розташування, цільове призначення тощо.
Суд констатує, що враховуючи чинну як на момент прийняття оскаржуваного рішення ради так і на момент звернення з позовом редакцію пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України надані копії планшетів лісовпорядкування та подані картографічні матеріали не можуть бути визнані такими, що підтверджують право постійного користування спірними земельними ділянками, позаяк процедури пов`язані з гіпотетичною можливістю оформлення права постійного користування на спірні землі були розпочаті після набрання чинності Земельним кодексом України. 
З цих же підстав суд позбавлений можливості керуватися усталеною практикою Верховного Суду, на яку посилається прокурор, стверджуючи, що подані ним планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування є беззаперечними доказами перебування спірних земельних ділянок на праві постійного користування у ДП «Ліси України».
Відтак, судова колегія наголошує, що суду не надано допустимих та належних доказів факту передачі земельної ділянки в постійне користування державному лісогосподарському підприємству.
Матеріали справи не містять доказів того, що за філією «Бориспільське лісове господарство» ДП «Ліси України» зареєстроване відповідне речове право, зокрема, право постійного користування на спірну земельну ділянку.
Наявні у справі листи Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання ВО «Укрдержліспроект» із витягом з картографічної бази відповідно до матеріалів базового лісовпорядкування 2014 року, з яких вбачається часткове накладання не можуть бути доказом наявності у позивача та третьої особи відповідного правового титулу на спірне майно, оскільки, як встановлено судом, матеріалами справи не підтверджується набуття ДП «Переяслав-Хмельницький лісгосп» права постійного користування земельною ділянкою в силу відсутності факту завершення процедури визначеної Земельним кодексом України, спрямованої на формалізацію такого права, позаяк судом встановлено, що із усієї процедури було проведено лише етап надання уповноваженим органом згоди на розробку проекту відведення земельних ділянок, за наслідками чого управнена сторона не здійснила жодних юридично значимих дій для отримання вказаних ділянок у постійне користування.
Аналогічний висновок зроблений судом першої інстанції і щодо листів ВО «Укрдержліспроект» від 30.08.2024 № 03/941-24 та 05.02.2025 № 03/178-25 та доданих до них викопіювань із картографічної бази даних, за матеріалами лісовпорядкування 2014 року.
Виходячи з аналізу матеріалів справи, положень Земельного та Лісового законодавства, а також усталеної практики Верховного Суду, суд першої інстанції зазначив, що на дату прийняття рішення сільської ради та реєстрації земельних ділянок за Ташанською сільською радою, ДП «Ліси України» не було оформлено жодного речового права на спірні ділянки, як того вимагає чинне законодавство. 
Відповідно, за правильним висновком суду першої інстанції, з яким погоджується судова колегія, прокуратурою не доведено факту порушення інтересів держави або втрати об`єкта права власності, а тому відсутні підстави для задоволення позову.
Системно аналізуючи положення Земельного кодексу України та Лісового кодексу України, з огляду на те, що процедура передачі земельних ділянок була розпочата після набрання чинності Земельним Кодексом України та не закінчена внаслідок бездіяльності управленої на вчинення відповідних дій особи вигодонабувача, управнена особа, мала завершити процедуру державної реєстрації своїх прав до моменту оформлення відповідних прав відповідачем. 
Проте, у цій справі відсутні ознаки виконання обов`язку щодо належного оформлення прав на спірні земельні ділянки, а отже, такі ділянки не можуть вважатись зарезервованими за державою, позаяк розпорядження Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації від 15.07.2003 №443 не є таким, що вичерпало себе виконанням у вигляді набуття відповідного права управленою особою, з підстав бездіяльності самої управленої особи.
На момент інвентаризації спірних земель відповідно до пункту 24 розділу Х Земельного Кодексу України, землі були неоформлені та не зареєстровані за жодним державним органом. Це означає, що у сільради була правова підстава реалізувати передбачене законом повноваження щодо формування земель комунальної власності, що не суперечить нормам Конституції України, Земельного кодексу, Лісового кодексу.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає вмотивованим та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання недійсними рішення Ташанської сільської ради від 22.03.2023 №1406, скасування в Державному земельному кадастрі державної реєстрації спірних земельних ділянок та скасування рішення державного реєстратора від 31.03.2023 про державну реєстрацію права комунальної власності за Ташанською сільською радою на спірні земельні ділянки, оскільки позивачі не довели факту оформлення права власності чи користування на спірну земельну ділянку, не надали доказів, та не довели незаконності набуття відповідачем права власності на спірні земельні ділянки.

3.3. мотиви прийняття або відхилення аргументів учасників справи 
Колегією суддів встановлено, що доводи прокурора не знайшли свого підтвердження в процесі апеляційного перегляду оскаржуваного рішення, а оцінка їм була надана судом апеляційної інстанції у пункті 3.2. мотивувальної частини даної постанови.
Усі інші доводи та міркування сторін судом апеляційної інстанції враховано, однак вони не спростовують наведених вище висновків суду та не можуть бути достатньою підставою для скасування рішення суду першої інстанції.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У даній справі апеляційний суд дійшов висновку, що учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені скаржником (прокурором) в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правомірних висновків суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні. 

4. ВИСНОВКИ СУДУ ТА ДЖЕРЕЛА ПРАВА:
4.1. висновки за результатами розгляду матеріалів справи 
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог.

4.2. посилання на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Згідно із ст.269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Відповідно до статті 73 ГПК України доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з частинами першою, третьою статті 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Відповідно до статті 79 ГПК України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були (аналогічний висновок викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25.06.2020 у справі № 924/233/18).
Право на доступ до правосуддя є одним з основоположних прав людини, воно закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Україною.
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
В силу положень статей 13, 14 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Кожний громадянин має право користуватися природними об`єктами права власності народу відповідно до закону. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією.
Згідно положень статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією на законами України.
У відповідності до частини 1, 2 статті 373 Цивільного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.
У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України № 4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід сторін.

5. ВИСНОВКИ ПІВНІЧНОГО АПЕЛЯЦІЙНОГО ГОСПОДАРСЬКОГО СУДУ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ:
Колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду прийнято у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, підстав його скасовувати або змінювати не вбачається.
Рішення Господарського суду Київської області від 29.07.2025 у справі № 911/827/25 підлягає залишенню без змін.
Апеляційна скарга Заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Київської області від 29.07.2025 у справі № 911/827/25 задоволенню не підлягає.

6. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ:
Судові витрати у вигляді судового збору за розгляд апеляційної скарги згідно з ч. 1 ст. 129 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 129, 269, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Київської області від 29.07.2025 у справі №911/827/25 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Київської області від 29.07.2025 у справі № 911/827/25 залишити без змін.
3. Матеріали справи № 911/827/25 повернути до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення.
Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 20 днів, відповідно до ст. ст. 286-291 ГПК України.

Повний текст складено та підписано 24.02.2026.

Головуючий суддя К.В. Тарасенко 

Судді Г.П. Коробенко

О.М. Сибіга