Справа № 465/2842/24
Провадження № 2/463/117/26

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2026 року Личаківський районний суд м.Львова в складі:

головуючого-судді - Грицка Р.Р.,
з участю секретаря судового засідання - Шпуляра І.Ю.,
представника позивача - ОСОБА_1 ,
представника відповідача - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Львові у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом  ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення факту батьківства,

в с т а н о в и в :

позивач звернулася в суд з позовом до відповідача, який у встановленому законом порядку уточнила шляхом зміни предмету позову та в кінцевому просить ухвалити рішення про встановлення факту батьківства, а саме те, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що її мати ОСОБА_6 у 1998 році познайомилась із ОСОБА_5 , який є її біологічним батьком і який на той час мав іншу сім`ю та перебував у шлюбі з матір`ю відповідача. Незважаючи на перебування у шлюбі з матір`ю відповідача, ОСОБА_5 практично кожного дня проводив з ними час, був присутній на різних святах, відпочивав з ними разом, зустрічав Новий Рік, їздив з ними в Республіку Польща тощо. Крім того, ОСОБА_5 завжди визнавав її своєю дочкою, постійно підтримував з нею зв`язок аж до своєї смерті, познайомив її з своїми родичами і друзями, а у 2007 році розповів їй, що в неї є сестра - відповідач, з якою познайомив їх у 2011 році, яка після цього не виявила бажання спілкуватись з нею. Запис про батька у свідоцтві про її народження зроблено зі слів матері, через що прізвище батька вказано як « ОСОБА_7 », тоді як ім`я і по батькові зазначені правильно. Батько помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що за допомогою месенджера «Viber» її повідомила відповідач. Звернувшись до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, остання повідомила, що подані документи не підтверджують родинний зв`язок з спадкодавцем і через це факт батьківства просить встановити в судовому порядку.
Відповідач не погодилась та в особі повноважного представника подала відзив на позовну заяву. Зазначає, що позов пред`явлено до неналежного відповідача, оскільки остання не порушувала прав позивача. Також, позов пред`явлено поза межами строків позовної давності, який завершився через рік після досягнення позивачем повнолітня, а саме ІНФОРМАЦІЯ_4 . Крім того, наведені позивачем обставини свідчать про те, що ОСОБА_5 не мав наміру визнавати батьківство відносно позивача. Твердження позивача про те, що ОСОБА_5 брав участь у житті їхньої сім`ї не відповідає дійсності, оскільки сім`я відповідача була міцною і саме з цією сім`єю ОСОБА_5 постійно проживав, вів з матір`ю відповідача спільне господарство, виховував відповідача та не міг приймати таку ж участь у сім`ї позивача. Надані позивачем фотознімки лише свідчать, що особа, схожа на ОСОБА_5 , перебувала з позивачем в одному місці та в один час. Повідомлення про смерть батька відповідач позивачу не направляла. Просить у задоволенні позову відмовити.
Правом на подання відповіді на відзив позивач не скористалась.
Позовна заява поступила до Франківського районного суду м.Львова 15.04.2024 року.
Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 29.04.2024 року, позовну заяву скеровано за підсудністю до Личаківського районного суду м.Львова.
Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 27.05.2024 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами загального позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. Цією ж ухвалою суд витребував у Львівського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції копію актового запису № 5870 від 26.11.2002 року про народження ОСОБА_3 , а у Четвертої Львівської державної нотаріальної контори Львівської області належним чином завірені копії матеріалів спадкової справи № 598/2023, заведеної після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Одночасно, за заявою позивача суд в порядку забезпечення позовних вимог заборонив Четвертій Львівській державній нотаріальній конторі Львівської області видавати ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкова справа № 598/2023.
До закінчення підготовчого засідання, а саме 18.06.2024 року представник позивача подав до суду заяву про зміну предмета позову та викладення прохальної частини в кінцевій редакції. Відповідно до статті 49 ЦПК України копія цієї заяви була направлена відповідачу, а відтак, ухвалою від 18.06.2024 року, яка постановлена без оформлення окремого процесуального документа і занесена до протоколу судового засідання, суд прийняв зазначену заяву до розгляду.
За відповідним клопотанням представника відповідача суд витребував у Міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Львові Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відомості (інформацію) та документальне підтвердження про осіб (дітей) батьком яких записаний (зареєстрований) ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також повторно витребувано копію актового запису № 5870 від 26.11.2002 року про народження ОСОБА_3 .
Після цього, ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 23.07.2024 року за відповідним клопотанням представника позивача у справі призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, на вирішення якої поставлено питання, чи наявна біологічна спорідненість між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 .
Проведення експертизи доручено експертам Львівського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України, яких попереджено про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку та за відмову від дачі висновку за ст.ст.384, 385 КК України. На час проведення експертизи провадження у справі зупинено.
Згідно клопотання експерта, в експертних установах системи МВС України відсутні можливості вирішення питання біологічної спорідненості між сестрами, а натомість, існує можливість встановлення біологічної спорідненості між батьками та дітьми, для чого необхідно надати біологічні матеріали померлого.
Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 09.09.2024 року, провадження у справі поновлено, а 30.09.2024 року представником позивача подано повторне клопотання про призначення аналогічної експертизи, проведення якої останній просив доручити приватній експертній установі - Медико-генетичному центру «МАМА ПАПА», яка має можливості вирішення питання біологічної спорідненості між сестрами.
Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 24.10.2024 року, таке клопотання задоволено та призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, на вирішення якої поставлено питання чи наявна біологічна спорідненість між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 .
Проведення експертизи доручено експертам Медико-генетичного центру «МАМА-ПАПА», яких попереджено про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку та за відмову від дачі висновку за ст.ст.384, 385 КК України.
Одночасно, зобов`язано позивача та відповідача на вимогу експерта з`явитися до Медико-генетичного центру «МАМА-ПАПА» для проведення судової молекулярно-генетичної експертизи, у час визначений експертом. Також, роз`яснено сторонам положення статті 109 ЦПК України про наслідки ухилення від участі в експертизі.
На час проведення експертизи провадження у справі зупинено.
Не погоджуючись з цією ухвалою відповідач оскаржила її в апеляційному порядку.
Постановою Львівського апеляційного суду 13.06.2025 року, ухвала Личаківського районного суду м.Львова від 24.10.2024 року залишена без змін, після чого матеріали справи направлені до експертної установи для проведення експертизи.
Згідно повідомлення Медико-генетичного центру «МАМА-ПАПА» від 04.09.2025 року, провести експертизу неможливо, оскільки відповідач не з`явилась до експертної установи та не надала біологічних зразків.
З огляду на це ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 17.09.2025 року, провадження у справі поновлено, а після цього визнано явку відповідача в судове засідання обов`язковою та заслухано її особисті пояснення про причини неявки до експертної установи та причини ненадання біологічних зразків для порівняння.
Відповідач в судовому засіданні підтвердила, що вона свідомо відмовилася від надання біологічних зразків для проведення експертизи, оскільки не довіряє цій експертній установі.
Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020 року), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27.10.2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента.
Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Справа слухалась у відкритому судовому засіданні, а сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи. 
Перед тим як розпочати розгляд справи по суті суд провів підготовче засідання, в межах якого були виконані завдання підготовчого провадження. Крім того, суд розглянув абсолютно усі клопотання учасників справи, попередньо надавши можливість протилежній стороні висловитись з приводу таких клопотань.
Підготовче провадження закрито ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 08.10.2025 року. Справа призначена до судового розгляду по суті.
Відтак, суд у відповідності до вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Про існування будь яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому що в силу вимог частин другої, третьої та четвертої статті 83 ЦПК України, вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи.
Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
В будь якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (частина третя статті 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції.
Представник позивача під час виступу з вступним словом висловився про підтримання позовних вимог з підстав, викладених у позовній заяві.
Позивач, будучи допитаною за її згодою в якості свідка, підтвердила обставини, викладені у позовній заяві та наголосила, що завжди вважала ОСОБА_5 своїм батьком з яким підтримувала зв`язок аж до його смерті, була на його похороні і саме відповідач повідомила її про те, що батько помер. Крім того, саме батько розповідав їй, що має іншу сім`ю.
Представники відповідача під час виступу з вступним словом проти обґрунтованості позову заперечили з підстав, викладених у відзиві. Відповідач при цьому суду пояснила, що проживала з татом все своє життя та їй не відомо, чи мав він інші відносини. Також не пригадує чи батько знайомив її з позивачем. Повідомлення про смерть батька, які в месенджері «Viber» з її телефону направлені позивачу, писав її хлопець, вона їх не писала. Просять у задоволенні позову відмовити.
Окремо зробили заяву про пропуск позивачем строку позовної давності та просять застосувати відповідні наслідки.
Заслухавши пояснення учасників процесу та свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог статті 264 ЦПК України суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з огляду на таке.
Згідно копії свідоцтва про народження (т.1 а.с.7), позивач народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 та її батьком зазначено ОСОБА_9 , матір`ю - ОСОБА_6 .
Як вбачається з копії актового запису про народження позивача (т.1 а.с.177), відомості про батька записані зі слів матері.
Відповідно до копії свідоцтва про народження відповідача (т.1 а.с.131), остання народилася ІНФОРМАЦІЯ_6 , її батьком зазначено ОСОБА_5 , матір`ю - ОСОБА_10 , які перебували між собою у шлюбі з 26.01.1992 року, що також підтверджується відповідним свідоцтвом про шлюб (т.1 а.с.129).
ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , в підтвердження чого до матеріалів справи долучено копію свідоцтва про смерть (т.1 а.с.130).
Після його смерті була заведена спадкова справа, копія якої теж долучена до матеріалів справи (т.1 а.с.74-96), а із заявами про прийняття спадщини звернулась як позивач, так і відповідач (т.1 а.с.75, 78). Листом від 10.04.2024 року (т.1 а.с.95) нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки подані документи не підтверджували родинних зв`язків з ОСОБА_5 , а саме у свідоцтві про народження батьком вказано « ОСОБА_9 ».
Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).
Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, які висловлені у постанові від 17.04.2018 року у справі № 523/9076/16-ц, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів та обґрунтованості позову – обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
Також, у пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 року у справі № 304/284/18 зазначено, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача.
Близькі за змістом висновки сформульовані також у пункті 7.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 року у справі № 910/17792/17.
У справі яка розглядається встановлення факту батьківства необхідне позивачу для захисту її спадкових прав після смерті ОСОБА_5 та може призвести до перерозподілу спадщину. Оскільки станом на даний час єдиним спадкоємцем останнього є його донька  ОСОБА_4 , саме вона є належним відповідачем у справі.
За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01.01.2004 року.
У розділі VII «Прикінцеві положення» СК України законодавець не передбачив правил, аналогічних положенням абзацу 2 пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Якщо актовий запис про народження дитини вчинений до ІНФОРМАЦІЯ_7 , то при його оспоренні застосовуються відповідні положення Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України) (постанова Верховного Суду від 30.11.2023 року у справі № 161/10712/21).
Також, у постанові Верховного Суду України від 25.02.2015 року у справі № 6-20цс15, зроблено висновок, що під час вирішення питання про те, якою нормою необхідно керуватися при розгляді справ цієї категорії, слід виходити з дати народження дитини.
На час народження позивачки ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) КпШС України регулював, зокрема особисті й майнові відносини, які виникають між батьками і дітьми (стаття 2 КпШС України).
Суд розглядає заяви про встановлення факту батьківства в разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини, і вирішує їх з урахуванням обставин, передбачених статтею 53 КпШС України.
Відповідно до частини другої статті 53 КпШС України в разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття.
Згідно з частиною третьою статті 53 КпШС України при встановленні батьківства суд бере до уваги спільне проживання та ведення спільного господарства матір`ю дитини і відповідачем до народження дитини, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що з достовірністю підтверджують визнання відповідачем батьківства.
За загальним правилом, заяви про встановлення фактів батьківства чи визнання батьківства розглядаються судом, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини (наприклад, відповідно до частини другої статті 55 КпШС Української РСР запис про батька дитини проведено за вказівкою матері, яка не перебувала у шлюбі, або ж такий запис зовсім відсутній) і можуть бути подані матір`ю, опікуном чи піклувальником дитини чи самою дитиною після досягнення повноліття.
Таким чином, передумовою звернення до суду із заявою про встановлення факту батьківська є запис про батька дитини у книзі записів народжень за вказівкою матері.
Отже, як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25.12.2025 року у справі № 758/9138/22, під час розгляду справ про встановлення факту батьківства щодо дитини, яка народилася до 01.01.2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують такі обставини у їх сукупності, зокрема спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір`ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини.
Спільне проживання та ведення спільного господарства може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття.
Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї.
Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги.
Таким чином, встановлення судом фактів батьківства може мати місце в разі доведення хоча б однієї із зазначених обставин.
У справі яка розглядається для встановлення факту батьківства суд, окрім як призначення експертизи, дослідив письмові докази та допитав свідків як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача.
Так, з долучених до матеріалів справи фотознімків (т.1 а.с.9-18) вбачається, що ОСОБА_5 забирав позивача разом з її мамою з пологового будинку, святкував з ними Новорічні свята, день народження позивача, спільно відпочивав з позивачем на природі, був з ними на весіллі.
Відповідно до копії свідоцтва про хрещення позивача (т.2 а.с.174-175), а також відповідної довідки (т.2 а.с.178), 01.06.2003 року проведено таїнство хрещення позивача, а її батьком в цих документах зазначено ОСОБА_5 .
Допитана за клопотанням позивача свідок ОСОБА_11 , яка є її матір`ю, підтвердила обставини, викладені у позовній заяві, а також пояснила, що ОСОБА_5 не відмовлявся від дитини, забезпечував її, проживав та відпочивав з ними, проводив з ними свята. Після припинення їхніх відносин, ОСОБА_5 продовжував спілкуватись з позивачем та матеріально її забезпечував.
Аналогічні обставини повідомила свідок ОСОБА_12 , яка є сусідкою позивача та яка підтвердила, що позивач, її мати та ОСОБА_5 були повноцінною сім`єю.
Те саме підтвердили свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_13 - тітки позивача, та свідок ОСОБА_14 , який є хлопцем позивача.
Усі ці свідки, які були допитані за клопотанням позивача, дали чіткі та послідовні покази, що незважаючи на перебування у зареєстрованому шлюбі, ОСОБА_5 визнавав позивача як свою доньку і підтримував з нею відносини.
В свою чергу, допитані за клопотанням відповідача свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , які проживали з ОСОБА_5 по сусідстві та, як стверджується, товаришували з ним, дали протилежні покази та повідомили, що ніколи не знали про наявність у ОСОБА_5 позашлюбної доньки.
Тим не менш, свідок ОСОБА_17 , яка теж допитана за клопотанням відповідача і яка теж проживала з ОСОБА_5 по сусідству суду пояснила, що незадовго до смерті ОСОБА_5 прийшов до неї та повідомив про наявність позашлюбної доньки.
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Під час розгляду справи № 760/6034/16-ц (постанова від 15.02.2023 року) Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вказав, що змагальність сторін є одним із основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права.
Всебічність та повнота, зокрема, передбачають з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, ухвалення законного й обґрунтованого рішення.
З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів, передбачених статтею 89 ЦПК України, щодо відсутності у будь якого доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.
Крім того, Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 року у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц.
Оцінюючи зібрані у справі докази на предмет їх належності, допустимості, достовірності та достатності, а також використовуючи стандарт переваги більш вагомих доказів суд вважає підтвердженим факт виховання ОСОБА_5 позивача та її утримання, чого в принципі, згідно згаданих вище висновків Верховного Суду, достатньо для встановлення факту батьківства.
Такі обставини суд вважає доведеними не лише заданими вище письмовими доказами, але й показами свідків сторони позивача, яким суд надає віри та які перебувають у логічному взаємозв`язку і які доповнюють один одного.
В свою чергу, що стосується показів свідків сторони відповідача ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , то суд до таких ставиться критично. Так, якщо свідками сторони позивача була її мати, рідні тітки та хлопець, які вочевидь обізнані з особистими обставинами позивача, то свідки ОСОБА_15 та ОСОБА_16 , лише товаришували з ОСОБА_5 та не змогли підтвердити, настільки тісно вони спілкувались з ним, а це викликає у суду сумнів, чи дійсно ОСОБА_5 міг спілкуватись з ними на такі теми як наявність позашлюбної доньки.
Зрештою, інший свідок сторони відповідача, яка теж є сусідкою, підтвердила, що ОСОБА_5 розповідав їй про позашлюбну доньку.
Суд також не може не звернути увагу на нелогічну і непослідовну поведінку відповідача, яка спочатку заперечувала факт направлення позивачу повідомлення про смерть батька, а в подальшому, визнала факт направлення цього повідомлення, проте не нею, а її хлопцем.
Навіть якщо припустити, що це правда, очевидним залишається факт, що сторони знайомі між собою, адже мають збережені номери одна одної, а з огляду на зміст їхньої переписки про похорон ОСОБА_5 (т.1 а.с.203), очевидно, що саме він є їхнім спільним інтересом. Під час надання пояснень відповідач не змогла категорично заперечити факт свого знайомства з позивачем, не повідомила при яких обставинах вона з нею познайомилась, якщо тільки їх не познайомив їхній спільний батько, та не пояснила, чому з її телефону направлялось повідомлення позивачу про похорон батька.
Все це ставить під сумнів пояснення відповідача про те, що її батько не міг мати іншої сім`ї.
Крім того, з огляду на характер спірних правовідносин, для з`ясування питань, пов`язаних із походженням дитини, можливе призначення відповідної судової експертизи.
Чинне законодавство не містить вичерпного переліку засобів доказування, за допомогою яких має підтверджуватися факт родинних відносин, тому застосовуються загальні правила щодо доказів та обов`язків щодо доказування.
ЄСПЛ у рішенні від 07.05.2009 року у справі «Калачова проти російської федерації» (заява № 3451/05), зауважував, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства.
У справі «Міфсуд проти Мальти» (заява № 62257/15, рішення набуло статусу остаточного 29.04.2019 року) ЄСПЛ повторив, що ДНК-тест - це науковий метод, наявний (у той час - на початку 2000-х і донині) для точного визначення батьківства дитини, а його доказове значення значно переважає будь-які інші докази, представлені сторонами для підтвердження або спростування біологічного батьківства.
ЄСПЛ у справі «Молдован проти України» (заява № 62020/14, пункт 46, від 14.03.2024 року) зауважив, що КпШС України було прийнято в той час, коли ДНК-експертизи ще не були широко розповсюдженими. Таким чином, положення статті 53 цього кодексу давали можливість встановити батьківство на «соціальних» підставах (рішення у справі «Мікуліч проти Хорватії» (), заява № 53176/99, пункт 64, ЄСПЛ 2002-I). Ці положення залишалися незмінними протягом десятиліть, навіть коли вже широко використовувалися результати надійної ДНК-експертизи.
У вказаній справі (пункт 52) ЄСПЛ зазначив, що під час провадження на національному рівні, яке розпочалося у 2012 році, суди дотримувалися постанови Пленуму Верховного Суду України 2006 року, яка передбачала застосування КпШС України до справи заявника, роблячи доказ наявності спільного проживання необхідним для визнання батьківства. На думку суду, застосування такого підходу, подібного до підходу, який передбачає відсутність гнучких часових обмежень або наявність інших процесуальних обмежень, призвело до унеможливлення встановлення чи оскарження батьківства, зокрема, за допомогою нових методів експертизи. Суд неодноразово встановлював, що такі обмеження суперечать важливості інтересів приватного життя (рішення у справах «А. Л. проти Польщі» («A. L. v. Poland»), заява № 28609/08, пункт 71, від 18 лютого 2014 року, «Тавли проти Туреччини» (), заява № 11449/02, пункт 34, від 09 листопада 2006 року та «Больєвіч проти Сербії» («Boljevic v. Serbia»), заява № 47443/14, пункт 55, від 16 червня 2020 року).
Таким чином, висновок судової молекулярно-генетичної (судово-біологічної, судово-генетичної) експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства.
Проте, як наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 25.12.2025 року у справі № 758/9138/22, його необхідно оцінювати з урахуванням положень частин другої, третьої статті 89 ЦПК України, згідно з якими жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
Як уже зазначалось вище, у справі було призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, а сторін було зобов`язано з`явитись до експертної установи, а також роз`яснено наслідки ухилення від участі в експертизі.
Згідно повідомлення експертної установи, позивач надала свої біологічні зразки для дослідження, тоді як відповідач до експертної установи не з`явилась.
У своїх поясненнях щодо причин неявки до експертної установи відповідач повідомила, що не бажає, щоб її біологічний матеріал зберігався у приватній експертній установі, і для проведення цього дослідження експертна установа має бути державною.
Відповідно до частини четвертої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Відповідно до частини першої статті 109 ЦПК України у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.
Аналізуючи зазначену норму процесуального закону, можна дійти висновку, що нею законодавець встановив спеціальну процесуальну санкцію для осіб, які ухиляються від участі в експертизі. Важливим у такому випадку є встановлення ухилення осіб як умисних дій, внаслідок чого неможливо проведення експертизи для з`ясування відповіді на питання, яке для них має значення, наслідком чого може бути визнання судом факту для з`ясування якого була призначена експертиза, або відмова у його визнанні.
Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 19.10.2022 року у справі № 686/3582/16-ц.
На думку суду причини, через які відповідач ухилилась від участі в експертизі не є поважними. Ніщо не свідчить про те, що в Медико-генетичному центрі «МАМА ПАПА» існує ризик втрати біологічного матеріалу, а згідно відповіді на адвокатський запит (т.2 а.с.121), за весь час у Медико-генетичному центрі «МАМА ПАПА» проведено 124 аналогічні дослідження.
Відтак, відмову відповідача від участі в експертизі суд кваліфікує як умисні дії, вчинені з метою створення перешкод у проведенні експертизи.
Тому, з урахуванням цієї поведінки та згаданих вище письмових доказів і показів свідків, суд визнає факт, для проведення якого експертиза була призначена, а отже, встановлює факт, що ОСОБА_5 є батьком позивача.
Що ж стосується заяви відповідача про пропуск строку позовної давності і застосування відповідних наслідків у виді відмови від позову, суд таку відхиляє.
Зокрема, згідно положень статті 9 КпШС України на вимоги, що випливають із шлюбних та сімейних відносин, позовна давність не поширюється, за винятком випадків, коли строк для захисту порушеного права встановлено законодавством України.
Положення статті 53 КпШС України, які регулюють спірні правовідносини, не передбачають строку звернення до суду з позовом про встановлення факту батьківства, а лише вказують, що з таким позовом може звернутись сама дитини після досягнення повноліття.
Тому, на спірні правовідносини позовна давність не поширюється, а посилання представника відповідача на чинні норми норм СК України є помилковим, адже такі норми на спірні правовідносини не поширюються.
Зрештою, у своїй заяві про пропуск строку позовної давності представник відповідача посилається на норми статей 128, 129 СК України, які регламентують порядок визнання батьківства, тоді як спір у справі яка розглядається стосується встановлення факту батьківства.
Таким чином, зважаючи на викладені вище аргументи суд ухвалює рішення про задоволення позову в повному обсязі.
У відповідності до вимог статті 141 ЦПК України, сплачений позивачем при поданні до суду судовий збір в розмірі 1816,80 гривень, що підтверджується відповідними квитанціями (т.1 а.с.6, 25), необхідно стягнути на її користь з відповідача.

Керуючись ст.ст.10, 12, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

позов ОСОБА_3 - задовольнити.

Встановити, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , є батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стягнути з  ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 1816,80 гривень.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення до Львівського апеляційного суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач:  ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 .

Відповідач:  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 .

Повний текст судового рішення складено - 18 лютого 2026 року.

Суддя        Грицко Р.Р.