ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 381/7111/25 Головуючий у 1-й інстанції: Самуха В.О.
Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 березня 2026 року м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
судді-доповідача Черпака Ю.К.,
суддів Кобаля М.І., Штульман І.В.,
за участю секретаря судового засідання Григор`єва С.О.,  

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови у справі про адміністративне правопорушення,
В С Т А Н О В И В:
08 грудня 2025 року ОСОБА_1 (далі - позивач/апелянт/ ОСОБА_1 ) звернувся до Фастівського міськрайонного суду Київської області з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - відповідач/апелянт/ ІНФОРМАЦІЯ_2 ) про скасування постанови № R234604 від 02 грудня 2025 року у справі про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_1 , якою його було притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною третьою статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17 000, 00 грн.
В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначив, що оскаржувана постанова є незаконною та підлягає скасуванню, так як адміністративне стягнення накладено поза межами строків, встановлених в статті 38 КУпАП, а 3-х місячний строк накладення адміністративного стягнення починає відлік з 26 грудня 2024 року, дати звернення до Нацполіції з приводу виявленого порушення, та закінчився 26 березня 2025 року, тоді як оскаржувана постанова прийнята 02 грудня 2025 року.
Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2026 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .
Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції виходив з того, що у діях позивача наявний склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 210-1 КУпАП, а оскаржувану постанову винесено відповідачем у межах наданих повноважень, з дотриманням порядку та строків притягнення до адміністративної відповідальності. Підставою для винесення постанови № R 234604 від 02 грудня 2025 року стало неприбуття ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 за викликом, визначеним у повістці № 1533355, підписаній електронним цифровим підписом 03 грудня 2024 року, якою позивача було викликано на 16 грудня 2024 року о 14 год. 00 хв. При цьому конверт із вкладеною повісткою повернувся до відповідача з відміткою про відсутність адресата за вказаною адресою, а сам позивач зазначених обставин не заперечував. Позивачем у порядку частини першої статті 279-9 КУпАП через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста було подано заяву, в якій він не оспорював допущене порушення та погодився на притягнення його до адміністративної відповідальності за його відсутності. Факт подання такої заяви позивач визнав, а відтак, на думку суду, відсутній спір щодо самого факту неявки та наявності в його діях порушення вимог статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Спірним залишалося лише питання дотримання строків накладення адміністративного стягнення. Суд виходив з того, що відповідно до частини дев`ятої статті 38 КУпАП адміністративне стягнення за правопорушення, передбачені статтями 210, 210-1 КУпАП, вчинені в особливий період, може бути накладено протягом трьох місяців з дня їх виявлення, але не пізніше одного року з дня їх вчинення. У цьому зв`язку з цим, суд розмежував дату вчинення правопорушення та дату його виявлення і зазначив, що датою вчинення правопорушення є 16 грудня 2024 року - день, коли позивач не прибув до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у визначений повісткою час. Водночас суд не погодився з доводами позивача про те, що датою виявлення правопорушення є 26 грудня 2024 року - дата звернення відповідача до органів Національної поліції. Для цілей застосування статті 38 КУпАП під виявленням адміністративного правопорушення слід розуміти не лише фіксацію факту неявки особи, а встановлення у її діях усіх ознак складу адміністративного правопорушення, зокрема й вини. Саме по собі встановлення факту неявки особи до ТЦК та СП без з`ясування причин такої неявки та без встановлення вини ще не свідчить про виявлення адміністративного правопорушення у розумінні статті 38 КУпАП. До моменту подання позивачем заяви в порядку частини першої статті 279-9 КУпАП відповідачу не були відомі причини неявки позивача, а також відсутні докази того, що такі причини були самостійно встановлені службовими особами ІНФОРМАЦІЯ_2 . Оскільки саме в заяві позивач фактично визнав допущене порушення та погодився на притягнення до адміністративної відповідальності, суд дійшов висновку, що саме 02 грудня 2025 року слід вважати датою виявлення адміністративного правопорушення для цілей застосування частини дев`ятої статті 38 КУпАП. Оскаржувану постанову також винесено 02 грудня 2025 року. Суд першої інстанції дійшов висновку про дотримання відповідачем як тримісячного строку з дня виявлення правопорушення, так і річного строку з дня його вчинення, оскільки з 16 грудня 2024 року до 02 грудня 2025 року один рік не сплинув. З огляду на визнання позивачем факту правопорушення, відсутність спору щодо неявки до ТЦК та СП, а також дотримання відповідачем строків накладення адміністративного стягнення, суд погодився з правомірністю притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною третьою статті 210-1 КУпАП та накладення на нього штрафу у розмірі 17 000 грн. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Мотиви апеляційної скарги полягають у тому, що суд першої інстанції неправильно визначив момент виявлення адміністративного правопорушення та, як наслідок, помилково дійшов висновку про дотримання відповідачем строків накладення адміністративного стягнення, передбачених статтею 38 КУпАП. Датою виявлення правопорушення є 26 грудня 2024 року - дата звернення ІНФОРМАЦІЯ_2 до Національної поліції, яка відображена в його електронному військово-обліковому документі, а отже тримісячний строк притягнення до адміністративної відповідальності сплив 26 березня 2025 року, тоді як оскаржувану постанову винесено лише 02 грудня 2025 року. Подаючи заяву в порядку статті 279-9 КУпАП через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста, він лише скористався передбаченим законом спрощеним механізмом розгляду справи за його відсутності, однак така заява не могла змінити правила обчислення строків давності притягнення до адміністративної відповідальності та не звільняла відповідача від обов`язку дотримуватись вимог статей 247, 280, 283 КУпАП. На думку апелянта, після отримання такої заяви відповідач був зобов`язаний перевірити, зокрема, чи не закінчилися строки, передбачені статтею 38 КУпАП, і за наявності такої підстави закрити провадження у справі, а не накладати штраф. Суд першої інстанції помилково пов`язав момент виявлення правопорушення із датою подання ним заяви про визнання порушення, оскільки виявлення адміністративного правопорушення для цілей статті 38 КУпАП означає момент отримання уповноваженим органом інформації про можливе вчинення такого правопорушення, а не момент з`ясування суб`єктивного ставлення особи до своєї поведінки. У зв`язку з цим скаржник посилається на правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 28 лютого 2019 року у справі № 149/2498/17, відповідно до якого днем виявлення правопорушення слід вважати день, коли до уповноваженого органу надійшли відомості про його вчинення. Накладення на нього адміністративного стягнення після спливу визначеного законом строку суперечить принципу правової визначеності як складовій верховенства права, а також порушує процесуальні гарантії особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. На підтвердження цього скаржник посилається на рішення Конституційного Суду України та практику Європейського суду з прав людини, зокрема у справі «Волков проти України», наголошуючи, що строки давності є важливою гарантією захисту особи від свавільного та несвоєчасного притягнення до відповідальності. Суд першої інстанції не надав належної оцінки всім аргументам позивача, неповно з`ясував обставини справи та дійшов висновків, які не відповідають установленим фактичним обставинам. Суд безпідставно ототожнив подання заяви в порядку статті 279-9 КУпАП із моментом виявлення правопорушення, хоча така заява не може усунути наслідки пропуску строку притягнення до адміністративної відповідальності. Відтак скаржник вважає, що постанова № R234604 від 02 грудня 2025 року підлягає скасуванню, а справа про адміністративне правопорушення - закриттю на підставі пункту 7 частини першої статті 247 КУпАП.
У відзиві на апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_3 заперечує проти її задоволення та просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість. Зокрема, відповідач зазначає, що в Україні діє особливий період у зв`язку із запровадженням воєнного стану та проведенням загальної мобілізації, а відтак громадяни України зобов`язані виконувати вимоги законодавства про оборону та мобілізаційну підготовку, зокрема з`являтися за викликом до територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки у строки та місце, визначені в повістках. У цьому контексті відповідач наголошує, що неявка військовозобов`язаного за викликом до ТЦК та СП у встановлений строк є порушенням вимог статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та утворює склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 210-1 КУпАП. Позивача було належним чином повідомлено про необхідність явки до ТЦК та СП шляхом направлення повістки, сформованої за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, рекомендованим поштовим відправленням із описом вкладення та повідомленням про вручення. Водночас така повістка була повернута оператором поштового зв`язку у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою. Відповідач наголошує, що відповідно до положень Правил надання послуг поштового зв`язку та Порядку проведення призову під час мобілізації така відмітка поштового оператора є належним підтвердженням оповіщення військовозобов`язаного про виклик до ТЦК та СП. Після встановлення факту неприбуття позивача до територіального центру комплектування та соціальної підтримки в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів було сформовано адміністративну справу щодо вчинення ним правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 210-1 КУпАП. Надалі 02 грудня 2025 року позивач через електронний кабінет призовника подав заяву в порядку статті 279-9 КУпАП, в якій підтвердив факт порушення та погодився на притягнення до адміністративної відповідальності за його відсутності, після чого відповідачем було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу. Адміністративне стягнення накладено з дотриманням строків, визначених частиною дев`ятою статті 38 КУпАП, оскільки постанова винесена в межах одного року з моменту вчинення правопорушення. З огляду на це відповідач вважає доведеним наявність у діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 210-1 КУпАП, та стверджує, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи і застосував норми матеріального права.
Від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились.
Згідно з частиною другою статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Враховуючи, що особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд справи за їх відсутності.
Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно з частинами першою та другою статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Перевіривши повноту встановлення фактичних обставин справи та їх правову оцінку, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів враховує наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного перегляду справи, що ОСОБА_1 є військовозобов`язаним та перебуває на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_4 .
03 грудня 2024 року на адресу позивача направлено повістку № 1533355, сформовану засобами Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів та підписана кваліфікованим електронним підписом 03 грудня 2024 року.
У зазначеній повістці містилась вимога щодо обов`язкової явки позивача до ІНФОРМАЦІЯ_1 16 грудня 2024 року о 14 годині 00 хвилин з метою уточнення облікових даних та виконання вимог військового обліку.
Конверт, вкладенням до якого була вказана повістка, після її надсилання засобами поштового зв`язку повернувся до ІНФОРМАЦІЯ_2 з відміткою оператора поштового зв`язку про відсутність адресата за зазначеною адресою, що підтверджується відповідними матеріалами справи.
З огляду на зазначене відповідачем було зроблено висновок про неприбуття позивача до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у визначений повісткою час.
02 грудня 2025 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 відносно позивача, як військовозобов`язаного, винесено постанову № R 234604 у справі про адміністративне правопорушення, передбачене частиною третьою статті 210-1 КУпАП.
Як зазначено у вказаній постанові, її винесенню передувало подання позивачем заяви в порядку частини першої статті 279-9 КУпАП через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста, в якій останній повідомив, що не оспорює факту допущеного порушення та погоджується на притягнення його до адміністративної відповідальності без його особистої участі під час розгляду справи. Факт подання такої заяви позивачем не заперечується та визнається ним у межах цієї справи.
Зі змісту оскаржуваної постанови вбачається, що за результатами опрацювання відомостей та інформації, наявної в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів, уповноваженими посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_2 встановлено, що ОСОБА_1 не прибув за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, визначені в повістці, чим допустив порушення вимог законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію.
ОСОБА_1 , вважаючи винесену постанову протиправною, 08 грудня 2025 року звернувся до Вишгородського районного суду Київської області з адміністративним позовом про її скасування.
Колегія суддів, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, враховує такі норми чинного законодавства та фактичні обставини справи.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 213 КУпАП справи про адміністративні правопорушення розглядаються, зокрема, органами Національної поліції, органами державних інспекцій та іншими органами (посадовими особами), уповноваженими на те цим Кодексом.
Статтею 235 КУпАП передбачено, що територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).
Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.
Відповідальність за порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію встановлена статтею 210-1 КУпАП.
За частиною першою статті 210-1 КУпАП порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію - тягне за собою накладення штрафу на громадян від трьохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Згідно з частиною третьою наведеної статті вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період - тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Спеціальним законом, який визначає, зокрема обов`язки громадян щодо здійснення мобілізації в особливий період, є Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII (далі - Закон № 3543/зі змінами та доповненнями згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо окремих питань проходження військової служби, мобілізації та військового обліку» № 3633-IX від 11 квітня 2024 року).
За визначенням абзацу 5 частини першої статті 1 Закону № 3543-XII особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, сил оборони і сил безпеки, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і час демобілізації після закінчення воєнних дій.
Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022 на території України введено воєнний стан з 24 лютого 2022 року, який триває і досі.
Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 03 березня 2022 року № 2105-IX затверджено Указ Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24 лютого 2022 року № 65/2022, яким оголошено проведення загальної мобілізації, яка триває і донині.
Отже, станом на грудень 2024 року - грудень 2025 року діяв особливий період.
Обов`язки громадян щодо мобілізаційної підготовки та мобілізації визначені у статті 22 Закон № 3543, відповідно до абзацу другого частини першої, абзацу восьмого частини третьої якої громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти розвідувальних органів України - за викликом відповідного підрозділу розвідувальних органів України), для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду.
У разі отримання повістки про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки громадянин зобов`язаний з`явитися у зазначені у ній місце та строк.
Згідно з пунктом 21 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560, за викликом районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (Центрального управління або регіонального органу СБУ, відповідного підрозділу розвідувальних органів) резервісти та військовозобов`язані зобов`язані з`являтися у строк та місце, зазначені в повістці, для взяття на військовий облік, уточнення своїх персональних даних, даних військово-облікового документа з військово-обліковими даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних, резервістів (територіального центру комплектування та соціальної підтримки), проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби.
З аналізу зазначених норм вбачається обов`язок громадян з`явитися, зокрема до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки) для взяття на військовий облік, уточнення своїх персональних даних, даних військово-облікового документа з військово-обліковими даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних, резервістів (територіального центру комплектування та соціальної підтримки), проходження медичного огляду для визначення придатності до військової служби.
Отже, за змістом зазначених положень статті 22 Закону № 3543-XII відповідальність за частиною третьою статті 210-1 КУпАП настає за неприбуття особи до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у місце та строк, зазначені в отриманих ними документах, зокрема, повістці.
Позивач у цій справі не заперечує фактичних обставин, покладених в основу притягнення його до адміністративної відповідальності, а саме того, що він не прибув до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, визначені у повістці.
Більше того, як установлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, позивач особисто подав до відповідача заяву в порядку статті 279-9 КУпАП, у якій зазначив, що не оспорює факту вчинення адміністративного правопорушення та погоджується на притягнення його до адміністративної відповідальності за його відсутності.
Таким чином, обставини неприбуття позивача до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк, визначений у повістці, сторонами не заперечуються, а відтак спір у цій справі зводиться виключно до питання дотримання відповідачем строків притягнення позивача до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 КУпАП.
Згідно з частиною сьомою статті 38 КУпАП адміністративне стягнення за вчинення в особливий період правопорушень, передбачених статтями 210, 210-1 цього Кодексу, може бути накладено протягом трьох місяців з дня його виявлення, але не пізніше одного року з дня його вчинення.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, позивач зазначає, що адміністративне правопорушення було виявлено 26 грудня 2024 року, тобто в день звернення посадових осіб територіального центру комплектування та соціальної підтримки до органів Національної поліції, а тому тримісячний строк накладення адміністративного стягнення сплив 26 березня 2025 року.
Проте, в матеріалах справи відсутні докази про факт звернення відповідача до органів національної поліції.
Позивач був викликаний до ІНФОРМАЦІЯ_5 на 16 грудня 2024 року, а його неявка у цей день є початком відліку 3-місячного строку виявлення правопорушення.
При цьому, згідно з пунктом 24 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560, у разі неприбуття у строк, визначений у повістці, громадянин зобов`язаний у найкоротший строк, але не пізніше ніж протягом трьох днів від визначених у повістці дати і часу прибуття до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (відповідного підрозділу розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ), повідомити про причини неявки шляхом безпосереднього звернення до зазначеного у повістці територіального центру комплектування та соціальної підтримки (відповідного підрозділу розвідувальних органів, Центрального управління або регіональних органів СБУ) або в будь-який інший спосіб з подальшим його прибуттям у строк, що не перевищує сім календарних днів.
Отже, у разі неповідомлення військовозобов`язаним у вказаний строк про поважність причини неявки до ТЦК та СП, в останнього виникає обов`язок приступити до розгляду справи про адміністративне правопорушення.
Відповідно до частини першої статті 277 КУпАП справа про адміністративне правопорушення розглядається у п`ятнадцятиденний строк з дня одержання органом (посадовою особою), правомочним розглядати справу, протоколу про адміністративне правопорушення та інших матеріалів справи.
У відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що 13 серпня 2025 року в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів сформована адміністративна справа № F1845925 щодо ОСОБА_1 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 210-1 КУпАП за фактом не прибуття до ТЦК та СП за повісткою.
Однак, і з урахуванням цієї дати адміністративне стягнення накладено на ОСОБА_1 за межами 3-місячного строку з дня виявлення.
Посилання відповідача на те, що подання позивачем заяви в порядку статті 279-9 КУпАП впливає на перебіг строку притягнення до адміністративної відповідальності, колегія суддів відхиляє.
Подання такої заяви є правом особи, а не її обов`язком, і не може змінювати або відтерміновувати момент виявлення адміністративного правопорушення, оскільки інше тлумачення призвело б до можливості довільного продовження строків притягнення до відповідальності суб`єктом владних повноважень.
Крім того, відповідно до частини першої статті 279-9 КУпАП така заява подається не пізніше дня розгляду справи, що свідчить про те, що справа мала бути призначена до розгляду з урахуванням положень статей 277, 277-2, 278 КУпАП.
Отже, обов`язок своєчасного розгляду справи про адміністративне правопорушення та дотримання строків, визначених статтею 38 КУпАП, покладається саме на відповідача і не залежить від реалізації особою свого права, передбаченого статтею 279-9 КУпАП.
З урахуванням викладеного колегія суддів дійшла висновку, що відповідачем пропущено строк притягнення позивача до адміністративної відповідальності, що є самостійною підставою для скасування спірної постанови.
За змістом статті 286 КАС України у разі скасування рішення суб`єкта владних повноважень, винесеного уповноваженим органом, але з порушенням процедури притягнення до адміністративної відповідальності, суд повинен закрити справу про адміністративне правопорушення.
За наведених обставин та з огляду на положення статті 317 КАС України апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.
Відповідно до частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Позивачем сплачено судовий збір: при поданні позовної заяви у розмірі - 605, 60 грн (квитанція від 08 грудня 2025 року № 4293-1620-2853-0065); при поданні апеляційної скарги - 1 816, 50 грн (квитанція від 23 січня 2026 року № LTU3-R42L-6ADE).
Водночас колегія суддів встановила, що судовий збір за подання апеляційної скарги сплачено позивачем у більшому розмірі, ніж передбачено законом. 
Відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір», розмір судового збору за подання апеляційної скарги у цій справі становить 726, 72 грн ((605,60 грн х 150 %) х 0,8 - з урахуванням подання скарги через підсистему «Електронний суд»).
Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги саме у розмірі 726, 72 грн, як такий, що підлягав сплаті відповідно до закону. Інша частина сплаченого судового збору є надмірно сплаченою та може бути повернута позивачу з Державного бюджету України у встановленому законом порядку.
Таким чином, сплачений позивачем судовий збір у загальному розмірі 1 332, 32 грн підлягає стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись статтями 229, 272, 286, 308, 315, 317, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 січня 2026 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Скасувати постанову № R234604 від 02 грудня 2025 року у справі про адміністративне правопорушення, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною третьою статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 17 000, 00 грн.
Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності - закрити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 (адреса: АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 1 332, 32 грн (одна тисяча триста тридцять дві гривні тридцять дві копійки). 
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає. 

Суддя-доповідач: Черпак Ю.К. 

Судді: Кобаль М.І. 

Штульман І.В.