Справа № 358/2347/25  Провадження № 2/358/317/26   	

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2026 року м. Богуслав 

Богуславський районний суд Київської області у складі:
головуючого судді Романенко К.С.,
секретаря Шпак К.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Богуславі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 

В С Т А Н О В И В: 

11.12.2025 до Богуславського районного суду Київської області звернулася представник Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (далі – АТ «ПУМБ») Анохіна О.О. з вказаним позовом, у якому просить стягнути із ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 93470,01 грн. та судові витрати.
В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що 29.03.2016 між АТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №26258019919789, за умовами якого відповідачу було видано кредитну картку з кредитним лімітом у сумі 1000 грн., який у подальшому було збільшено до 55100 грн.
Відповідач ОСОБА_1 не виконує свої кредитні зобов`язання належним чином довготривалий строк, у зв`язку із чим виникла заборгованість, яка станом на 04.08.2025 становить 93470,01 грн., з яких 51159,15 грн. заборгованість за кредитом; 42310,86 грн. заборгованість за процентами; 0 грн. заборгованість за комісією.
Позивач направляв на адресу відповідача письмову вимогу (повідомлення) про погашення заборгованості на адресу місця проживання, яку той зазначив у анкеті на отримання кредиту, однак у наданий позивачем строк ОСОБА_1 заборгованість не погасив, відтак просить стягнути заборгованість за кредитним договором у судовому порядку.
Ухвалою суду від 09.02.2026 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
3 березня 2026 року від представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Герасимової Т.І. надійшов відзив на позовну заяву, в якому вона заперечувала позовні вимоги АТ «ПУМБ» як такі, що є необгрунтованими та завищеними. Представник відповідача вказала, що умови договору, які розробляються банком, повинні бути зрозумілі усім споживачам та доведені до їх відома, і ці умови мають діяти саме на момент укладення договору. У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом та договірні. У заяві позивача від 29.03.2016 розмір процентів за користування кредитом не зазначений. Натомість відповідач, пред`являючи вимогу про погашення кредиту, просить, у тому числі, крім тіла кредиту стягнути і відсотки за його користування, при цьому посилається на розрахунок заборгованості та витяг з Публічної пропозиції ПАТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, затвердженої рішенням Правління ПАТ «ПУМБ№ за № 609 від 20.09.2016 як невід`ємну частину кредитного договору, у той час, коли відповідач приєднався до договору 29.03.2016. При цьому, матеріали справи не містять доказів, що саме цей витяг з Публічної пропозиції розумів відповідач та ознайомився із ним, підписуючи заяву про приєднання, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, і щодо сплати процентів за користування кредитними коштами. На підставі зазначеного наголошує, що надану позивачем Публічну пропозицію на укладення договору не можна вважати складовою кредитного договору.
Розрахунок заборгованості, доданий до позовної заяви, не є первинним документом, що підтверджує борг відповідача, так як створений самим позивачем і не містить жодних відомостей про порядок щомісячного нарахування відсотків за договором, їх розмір, а також суми сплаченої відповідачем на погашення заборгованості. Разом із тим, представник зазначила, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України.
Окрім того, представник ОСОБА_1 просила суд застосувати строки позовної давності до заявлених вимог, так як 4 вересня 2025 року набрала чинності вимога про скасування зупинення строків позовної давності на період дії воєнного стану шляхом виключення пт. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України.
Позивач правом подачі відповіді на відзив на позовну заяву не скористався.
Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов наступного висновку.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також в інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.
За вимогами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 29.03.2016 ОСОБА_1 звернувся до позивача з метою отримання банківських послуг, у зв`язку із чим заповнив Заяву №26258019919789 про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (а.с. 17 зі з/б), за умовами якої підтвердив, що приймає Публічну пропозицію АТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, яка розміщена на сайті АТ «ПУМБ» в повному обсязі, з урахуванням умов надання всіх послуг, як обраних безпосередньо при прийняття ДКБО, так і послуг, що можуть бути надані в процесі обслуговування (з урахуванням всіх змін) і погодився з тим, що може обирати будь-які передбачені ДКБО послуги, в тому числі через Дистанційні канали обслуговування.
На підставі Заяви, банк відкрив відповідачу рахунок та видав кредитну картку до рахунку, номер картки миттєвого випуску НОМЕР_1 , з поточним кредитним лімітом 1000 грн. Строк дії кредитного ліміту, процентна ставка за користування кредитним лімітом, розмір мінімального платежу та інші умови надання та обслуговування кредитної картки встановлюються відповідно до умов ДКБО в залежності від типу кредитної картки.
Відповідач картку отримав, про що свідчить розписка із його підписом, яка міститься у матеріалах справи (а.с. 20).
У подальшому кредитний ліміт було неодноразово збільшено, востаннє 26.05.2023 до 55100,00 грн., що підтверджується довідкою про збільшення кредитного ліміту по договору № 26258019919789 від 29.03.2016 (а.с. 29).
Відповідно до розрахунку заборгованості, наданого позивачем, станом на 04.08.2025 загальна сума заборгованості ОСОБА_1 перед банком становить 93470,01 грн., з них 51 159,15 грн. заборгованість за сумою кредиту та 42 310,86 грн. заборгованість за відсотками (а.с. 29 зі з/б-34).
Також із вказаного розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач ОСОБА_1 систематично користувався кредитним лімітом, наданим йому позивачем, знімав грошові кошти та здійснював періодичне внесення коштів у рахунок погашення заборгованості.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
У відповідності до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускаються, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Частиною 1 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти(кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).
Частиною 2 статті 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч. 1 ст. 1047 ЦК України).
Згідно зі статтею 129 Конституції України до основних засад судочинства відноситься, зокрема принцип змагальності сторін і свободи в наданні ними суду своїх доказів та в доведенні перед судом їхньої переконливості. Вказане положення є головним нормативним закріпленням принципів змагальності та диспозитивності в законодавстві України.
Загальна формула принципу змагальності та диспозитивності у цивільному судочинстві закріплена в статтях 12, 13 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до принципу диспозитивності обов`язок доказування фактичних обставин, що мають значення для справи, повною мірою покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до статей 79, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Оцінивши надані позивачем докази у їх сукупості, суд дійшов такого висновку.
Укладення між сторонами договору, отримання відповідачем кредитної картки та користування кредитними коштами підтверджується наданими позивачем доказами: заявою про приєднання, розпискою відповідача про отримання картки, випискою по рахунку.
Відповідач не заперечував факт отримання кредитних коштів та користування ними.
Із наданого розрахунку заборгованості вбачається, що непогашена сума основного боргу становить 51 159,15 грн. Доказів повного погашення заборгованості відповідачем суду не надано.
За таких обставин вимоги позивача у частині стягнення заборгованості за тілом кредиту суд вважає обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Разом із тим, позовні вимоги у частині стягнення процентів задоволенню не підлягають з огляду на таке.
Публічна пропозиція на укладення договору комплексного банківського обслуговування (договір приєднання) розроблена банком, тому повинна бути зрозуміла усім споживачам і доведена до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші, тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Як доказ укладення договору з відповідачем банк надав Заяву № 2625819919789 про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, виписку про рух коштів, а також Публічну пропозицію АТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (нова редакція діє з 1 жовтня 2016 року).
При цьому додані позивачем документи не містять підтверджень, що саме цю Публічну пропозицію АТ «ПУМБ» розумів ОСОБА_1 , ознайомився і погодився із нею, підписуючи заяву. Відсутність підпису відповідача на умовах та правилах публічної пропозиції АТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб фактично надає можливість банку надавати умови в будь-якій редакції та стверджувати, що зазначені умови погоджені з відповідачем.
Позивач, обґрунтовуючи заявлені вимоги, посилається на Публічну пропозицію АТ «ПУМБ» на укладення Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, затверджену рішенням правління від 20.09.2016 як на невід`ємну частину договору. Разом із тим, суд звертає увагу, що вказана Публічна пропозиція затверджена після укладення між сторонами договору (29.03.2016), а отже не може вважатися такою, що діяла на момент приєднання відповідача до умов договору.
Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що саме з умовами щодо нарахування процентів, викладеними у зазначеній Публічній пропозиції, відповідач був ознайомлений та погодився при укладенні договору.
Суд зазначає, що посилання позивача на умови публічної пропозиції, які розміщуються та змінюються на офіційному сайті банку, не дає можливості встановити, яка саме редакція таких умов діяла на момент укладення договору, а також у подальшому при нарахуванні процентів.
За відсутності у матеріалах справи належних доказів, які б містили погоджений сторонами розмір процентної ставки та порядок її застосування, суд позбавлений можливості перевірити правильність нарахування процентів.
Крім того, наданий позивачем розрахунок заборгованості не містить відомостей про конкретний розмір процентної ставки, періоди її застосування, порядок нарахування процентів, що унеможливлює перевірку правильності їх обчислення.
За таких обставин суд приходить до висновку, що позивачем не доведено погодження сторонами істотних умов договору щодо сплати процентів, а відтак відсутні правові підстави для їх стягнення.
Також суд враховує, що відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України у разі пред`явлення кредитодавцем вимоги про дострокове повернення кредиту право нараховувати проценти за користування кредитом припиняється після спливу встановленого кредитодавцем строку для виконання такої вимоги.
Однак позивач не надав суду доказів на підтвердження дати отримання відповідачем вимоги про дострокове виконання зобов`язання, а також доказів належного визначення періоду, за який здійснено нарахування процентів, з урахуванням моменту пред`явлення вимоги про погашення заборгованості. Таким чином, заявлені позовні вимоги у частині стягнення процентів у розмірі 42 310,86 грн. є недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.
Щодо строків позовної давності суд зазначає наступне.
Цивільним кодексом України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. ст.256, 257 ЦК України). 
Статтею 264 того ж Цивільного кодексу України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. 
Окрім того, 11 березня 2020 року постановою Кабінету Міністрів України "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" від 11 березня 2020 року N 211 впроваджено дію карантину на території України. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 Цивільного Кодексу України були продовжені на строк дії такого карантину (п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЦКУ).
24 лютого 2022 року Законом України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено режим воєнного стану. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257 - 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії (п.19 Прикінцевих та перехідних положень ЦКУ). У цей же строк позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 УК України, а також від сплати неустойки (штрафи, пені) нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, які підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
4 вересня 2025 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України щодо поновлення перебігу позовної давності» від 14 травня 2025 року №4434-ІХ. Цей Закон скасував зупинення строків позовної давності на період воєнного стану шляхом виключення розділу п.19. 
Із матеріалів справи вбачається, що відповідач здійснював періодичне погашення заборгованості за кредитним договором, і припинив вносити щомісячні платежі з 30 травня 2024 року, отже, саме з цієї дати розпочинається перебіг позовної давності. До суду представник позивача звернувся у грудні 2025 року, відтак строки позовної давності в даному випадку повністю дотримано.
Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати.
Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.
Відповідно до ч. 1 ст.141ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. 
Оскільки позовні вимоги судом задоволені частково, то з ОСОБА_1 на користь позивача АТ «ПУМБ» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1325,38 грн.
На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд, - 

ВИРІШИВ:

Позов Акціонерного товариства «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК» задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованість за кредитним договором № 26258019919789 від 29.03.2016 у розмірі 51 159 (п`ятдесят одна тисяча сто п`ятдесят дев`ять) гривень 15 копійок.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 325 (одна тисяча триста двадцять п`ять) гривень 38 копійок.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування сторін
Позивач: Акціонерне товариство «ПЕРШИЙ УКРАЇНСЬКИЙ МІЖНАРОДНИЙ БАНК», ЄДРПОУ14282829, адреса: вул. Андріївська, буд. 4, м. Київ, 04070
Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 

Головуючий: суддя 	К. С. Романенко