ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2026 року 
м. Київ

справа № 160/6124/21
адміністративне провадження № К/990/11648/25 К/990/13598/25
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Хохуляка В.В., 
суддів - Бившевої Л.І., Ханової Р.Ф.,
розглянув у попередньому судовому засіданні як суд касаційної інстанції справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, провадження у якій відкрито за касаційними скаргами ОСОБА_1 та Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.06.2024 (суддя - Царікова О.В.) та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 19.02.2025 (головуючий суддя - Олефіренко Н.А., судді: Божко Л.А., Дурасова Ю.В.) у справі № 160/6124/21.

встановив:
ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області (далі - ГУ ДПС у Дніпропетровській області), в якому просила суд визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 20.05.2020 №135582-5740-0483, №135583-5740-0483 та №135584-5740-0483.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що спірні податкові повідомлення-рішення, якими визначено грошові зобов`язання з орендної плати за землю за 2018-2020 роки, прийняті відповідачем з порушенням встановленої Податковим кодексом України процедури, а саме, без проведення податкової перевірки та після 01 липня відповідного поточного року, за який здійснено нарахування, що суперечить вимогам пункту 86.8 статті 86 та пункту 286.5 статті 286 Податкового кодексу України та без урахування приписів пункту 52-2 підрозділу 10 Перехідних положень Податкового кодексу України.

Крім того, спірні податкові повідомлення-рішення винесені відповідачем без зазначення інформації, за які саме земельні ділянки ними нараховано грошові зобов`язання позивачеві, а також без надання до них відповідних розрахунків цих зобов`язань, що свідчить про їх протиправність та необґрунтованість.

Відповідачем не враховано, що відповідно до пункту 288.1 статті 288 Податкового кодексу України підставою для нарахування орендної плати за використання земельної ділянки є договір оренди такої земельної ділянки, а відповідно до договору оренди земельної ділянки з кадастровими номерами 1211000000:06:055:0105, укладеного між позивачем та Криворізькою міською радою у 2007 році, між сторонами цих договорів було погоджено розрахунок розміру орендної плати за користування цими земельними ділянками, який станом на теперішній час сторонами вказаних договорів не змінювався, відтак, відповідачем безпідставно застосовано ставку податку у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земель міста Кривого Рогу 2014 року, затвердженої рішенням Криворізької міської ради №3728 від 24.06.2015 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Кривий Ріг», яка згідно з оскарженими податковими повідомленнями-рішеннями покладена в основу розрахунку зобов`язань з орендної плати за 2018-2020 років, тим більше, що вищевказане рішення Криворізької міської ради на даний час оскаржується у судовому порядку у справі №160/7809/19.

Позивач стверджує, що відповідачем при визначенні грошових зобов`язань з орендної плати безпідставно застосовано рішення Криворізької міської ради від 26.06.2019 №3897 «Про встановлення ставок плати за землю та пільг щодо земельного податку на території м. Кривого Рогу у 2020 році», як таке, що не відповідає вимогам антимонопольного законодавства.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.06.2024 позов задоволено.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 19.02.2025 апеляційні скарги ГУ ДПС у Дніпропетровській області, ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.06.2024 залишено без змін.

ОСОБА_1 звернулась із касаційною скаргою, в якій просить змінити мотивувальну частину рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.06.2024 з урахуванням фактичних обставин справи, мотивів апеляційної та касаційної скарг, процесуальних документів та позиції позивача.

Підставою для касаційного оскарження ОСОБА_1 вказує пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки судом апеляційної інстанції невірно застосовано положення статті 60, пунктів 288.1, 288.2 статті 288 Податкового кодексу України, статей 1, 17, 19, 31, 34 Закону України «Про оренду землі», статті 631 Цивільного кодексу України, частини 4,5 статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України та не застосовано правові позиції Верховного Суду, які наведені у постановах від 03.02.2021 у справі №804/4362/18, від 08.08.2024 у справі №520/4394/19, від 18.06.2024 у справі №804/3763/16, від 19.04.2021 у справі №910/11131/19, від 04.06.2024 у справі №921/110/23, від 18.04.2024 у справі №120/14574/21-а, від 03.08.2022 у справі №160/5671/21, від 15.08.2019 у справі №826/3356/13-а, від 03.07.2018 у справі №917/1345/17, від 06.05.2022 у справі №826/14188/16 та ін.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є виключно договір оренди такої земельної ділянки (пункт 288.1 статті 288 Податкового кодексу України), а платником орендної плати - орендар земельної ділянки (пункт 288.2 статті 288 Податкового кодексу України). Розмір та умови внесення орендної плати встановлюється у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем (пункт 288.4 статті 288 Податкового кодексу України).

За доводами позивача, з огляду на закінчення строку дії договору оренди, відсутні правові підстави для нарахування податкового зобов`язання з орендної плати за землю за період 2018-2020 роки. Натомість, відповідач зазначеного не врахував та нарахував податкове зобов`язання з орендної плати саме на підставі договору оренди, який припинив свою дію у зв`язку з закінченням терміну, на який його було укладено. 

Наголошує, що правова позиція щодо необхідності встановлення обставин чинності договору оренди та наявності відповідної угоди про його продовження для з`ясування підстав нарахування орендної плати податковим органом викладена у постановах Верховного Суду від 18.06.2024 у справі №804/3763/16, від 19.01.2023 у справі №803/806/17, від 10.09.2020 у справі №804/1749/17.

У додаткових поясненнях до касаційної скарги, позивач посилається на висновки Верховного суду, які були викладені у постановах від 18.06.2019 у справі №812/778/17 та від 28.08.2025 у справі №160/27644/23, в яких Верховний суд зазначає, що особа не може бути платником орендної плати за відсутності діючого договору оренди, а за відсутності такого договору плата за землю повинна справлятися в іншій формі (земельного податку).

ГУ ДПС у Дніпропетровській області також звернулось з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.06.2024, постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 19.02.2025 та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити повністю.

В обґрунтування підстав касаційного оскарження посилається пункт 1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки, оскаржуване рішення винесено без врахування правового висновку Верховного Суду, викладеного у постановах від 12.02.2020 по справі №826/17798/18, від 13.07.2022 по справі №160/10944/20.

Також посилаючись на постанови Верховного Суду від 13.05.2021 у справі №826/13362/17, від 18.11.2021 у справі №160/7381/19 вважає, що для визначення розміру орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок. При цьому, нарахування фізичним особам сум орендної плати проводиться контролюючим органом на підставі даних Державного земельного кадастру та з використанням нормативної грошової оцінки земельної ділянки, визначеної у встановленому порядку. Таким чином, базою для сплати та розрахунку плати за землю є нормативна грошова оцінка певної ділянки, яка існує поза фактом оформлення витягу як документа, в якому ця грошова оцінка відображена. В свою чергу, отримання витягу - це лише спосіб отримання (відображення) інформації про існуючу грошову оцінку землі.

Отримані та використані податковим органом під час перевірки витяги з технічної документації є належними та допустимими доказами в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки вони фіксують відомості про нормативну грошову оцінку земельних ділянок, які містяться в Державному земельному кадастрі.

Верховний Суд, переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права у спірних правовідносинах, відповідно до частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України, виходить з такого.
Як з`ясовано судами попередніх інстанцій, 10.10.2007 між Криворізькою міською радою (орендодавець) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (орендар) укладено договір оренди земельної ділянки (державна реєстрація від 26.10.2007 за №040710800856) для розміщення тимчасової споруди автостоянки по вул. Балакіна у Саксаганському районі м. Кривого Рогу.
Сторони погодили розрахунок розміру орендної плати де узгодили, що річний розмір орендної плати змінився та становить 5040,47 грн., а земельний податок становить 5040,47грн.
Умовами вищевказаного договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером 1211000000:06:055:0105 також було передбачено, що річна орендна плата вноситься орендарем виключно у грошовій формі незалежно від результатів діяльності орендаря у трикратному розмірі земельного податку, що встановлюється Законом України «Про плату за землю» на підставі витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, виконаного Криворізьким міським управлінням земельних ресурсів, за зазначеними у цих договорах банківськими реквізитами (пункт 6 Договору).
Також пунктами 10, 11, 12 зазначеного договору встановлено, що розмір нормативної грошової оцінки не є сталим і змінюється у зв`язку з проведенням її щорічної індексації та на підставі інших вимог діючого законодавства. Орендар самостійно зобов`язується щорічно відповідно до інформації Держкомзему про коефіцієнт індексації грошової оцінки земель, опублікований в засобах масової інформації, здійснювати індексацію грошової оцінки земельної ділянки. Зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки та її індексація проводиться без внесення змін та доповнень до цього договору. Розмір та сума орендної плати переглядається без внесення змін до цього договору, зокрема, у разі зміни (збільшення або зменшення за рішенням міської ради) розмірів річної орендної плати за землю, базової вартості 1 кв.м земель міста, розмірів земельного податку, підвищення цін і тарифів, зміни коефіцієнтів індексації, визначених законодавством.
Згідно пунктів 18, 19, після припинення дії договору орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду. Повернення земельної ділянки здійснюється за актом приймання-передачі (повернення).
Пунктом 21 встановлено, що не повернення земельної ділянки не звільняє орендаря від сплати орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою. Плата за фактичне користування земельною ділянкою вноситься у розмірах, визначених розділом «Орендна плата» цього договору. Нарахування орендної плати припиняється з дати оформлення акта приймання-передачі (повернення) земельної ділянки.
Відповідно до розрахунків орендної плати за землю до вищевказаного договору оренди земельної ділянки, сума річної орендної плати була розрахована з урахуванням витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки з кадастровим номером 1211000000:06:055:0105, виданого станом на час укладання цього договору.
В подальшому рішенням Криворізької міської ради №3728 від 24.06.2015 «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель міста Кривий Ріг» затверджено технічну документацію з нормативної грошової оцінки земель міста Кривого Рогу, яка в тому числі містить середню (базову) вартість 1 кв.м. земель міста станом на 01.01.2014року у розмірі 270,60 грн. Вказаним рішенням, зокрема, рекомендовано Управлінню Держземагенства у Криворізькому районі Дніпропетровської області забезпечити видачу витягів з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок.
19.05.2020 Головне управління ДПС у Дніпропетровській області звернулось до ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області з листом від 19.05.2020 №48229/04-36-57-40 щодо надання витягів з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки з кадастровим номером 1211000000:06:055:0105.
Листом ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області стосовно надання витягів з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок від 22.05.2020 №8-4-0.22-282/105-20 відповідачу надано витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки комерційного використання з кадастровим номером 1211000000:06:055:0105.
Відповідачем 20.05.2020 прийнято наступні податкові повідомлення-рішення:
№135582-5740-0483 про визначення ОСОБА_1 суми податкового зобов`язання за платежем «Орендна плата з фізичних осіб 18010900» за період: 2018 рік у розмірі 121 707, 92 грн.;
№135583-5740-0483 від 20.05.2020 про визначення ОСОБА_1 суми податкового зобов`язання за платежем «Орендна плата з фізичних осіб 18010900» за період: 2019 рік у розмірі 121 707, 92 грн.;
№135584-5740-0483 про визначення ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) суми податкового зобов`язання за платежем «Орендна плата з фізичних осіб 18010900» за період з 01.01.2020 по 29.02.2020 та за період з 01.04.2020 по 31.12.2020 у розмірі 309 441,72 грн.

Вирішуючи даний спір суди попередніх інстанцій виходили з того, що предметом дослідження у питанні наявності/відсутності у позивача обов`язку здійснювати плату за землю за користування на умовах оренди земельної ділянки є не лише обставини щодо закінчення установленого договором оренди строку, а й фактичного припинення користування об`єктом землекористувачем. Судами враховано, що строк дії договорів оренди земельної ділянки закінчився, а позивач продовжував користуватися земельною ділянкою, яка належить до земель комунальної власності.

Суди визнали безпідставними доводи позивача відносно того, що спірні податкові повідомлення-рішення прийняті з порушенням встановленої Податкового кодексу України процедури, а саме: без проведення податкової перевірки, що свідчить про їх протиправність та підставою для скасування, оскільки в порядку приписів підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54, абзацу 1 пункту 286.5 статті 286 Податкового кодексу України контролюючому органу надано повноваження самостійно визначати суму грошових зобов`язань з орендної плати фізичним особам, з огляду на що безпідставними є посилання позивача на порушення відповідачем приписів пункту 52-2 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України.
Суди погодились з доводами позивача стосовно протиправності здійсненого відповідачем розрахунку сум грошових зобов`язань з орендної плати за землю на підставі витягів про нормативну грошову оцінку земельних ділянок, наданих відповідачу листом ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 22.05.2020 №8-4-0.22-282/105-20, оскільки нарахування фізичним особам сум орендної плати за землю проводиться контролюючим органом на підставі даних ДЗК та з використанням нормативної грошової оцінки земельної ділянки, визначеної у встановленому порядку.
Доказів отримання відповідачем витягів про нормативно грошову оцінку цих земельних ділянок до винесення спірних податкових повідомлень-рішень від 20.05.2020 року не надано.
Надаючи оцінку обставинам у справі, Верховний Суд виходить з наступного.
Статтею 67 Конституції України встановлено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.
Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
За визначенням, наведеним у підпункті 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
За визначенням, наведеним у підпункті 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.
Відповідно до підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14, підпункту 265.1.3 пункту 265.1 статті 265 Податкового кодексу України плата за землю є обов`язковим платежем у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
За змістом підпункту 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, пунктів 288.1, 288.2 статті 288 ПК України орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Платником орендної плати є орендар земельної ділянки, а підставою для її нарахування - договір оренди такої земельної ділянки.
Відповідно до пункту 269.1 статті 269 Податкового кодексу України, підпункту 270.1.1 пункту 270.1 статті 270 Податкового кодексу України платниками земельного податку є, зокрема, власники земельних ділянок, земельних часток (паїв); землекористувачі. Об`єктом оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.
Відповідно до підпунктів 14.1.72 і 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів. Землекористувачі - юридичні та фізичні особи (резиденти і нерезиденти), яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності, у тому числі на умовах оренди.
Отже, використання землі є платним, плата за землю справляється у формі орендної плати або земельного податку. Платниками орендної плати є виключно орендарі земельної ділянки, а платниками земельного податку - власники земельних ділянок та/або землекористувачі.
Підпунктом 288.1.1 пункту 288.1 статті 288 Податкового кодексу України встановлено, що підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.
Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем (пункт 288.4 статті 288 Податкового кодексу України).
Нормами пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України встановлено мінімальну та максимальну граничні межі розміру орендної плати, незалежно від того, чи збігається її розмір із визначеним у договорі.
Так, підпунктами 288.5.1, 288.5.2 пункту 288.5 статті 288 Податкового кодексу України передбачено, що розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу:
не може бути меншою за розмір земельного податку:
для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких проведено, - у розмірі не більше 3 відсотків їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки;
для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких не проведено, - у розмірі не більше 5 відсотків нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 5 відсотків нормативної грошової оцінки одиниці площі ріллі по Автономній Республіці Крим або по області;
не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки.
Пункт 289.1 статті 289 Податкового кодексу України передбачає, що для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.
З аналізу наведених норм Податкового кодексу України можна зробити висновок, що для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок, яка є базою оподаткування. Диспозиція статті 288 Податкового кодексу України чітко розрізняє розмір орендної плати (яка визначається договором) та річну суму платежу, яка, в свою чергу, не може бути меншою від затвердженого законодавцем розміру. Тобто, незалежно від того, чи вносилися зміни до змісту договору оренди в частині встановлення розміру орендної плати, Податкового кодексу України вимагає, щоб річна сума платежу з орендної плати за земельну ділянку була не меншою, ніж визначена підпунктом 288.5 статті 288 Податкового кодексу України.
Згідно зі статтею 6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону. 
Зокрема згідно з статтею 13 вказаного Закону договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Питання стосовно припинення договору оренди землі і наслідків припинення або розірвання такого договору унормовані статтями 31 та 34 Закону України «Про оренду землі», за змістом яких договір оренди землі припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено. У разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. У разі невиконання орендарем обов`язку щодо умов повернення орендодавцеві земельної ділянки орендар зобов`язаний відшкодувати орендодавцю завдані збитки.
У той же час за правилами частин першої, другої статті 33 Закону України «Про оренду землі» по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов`язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов`язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі.
Разом з тим частина шоста вказаної статті Закону України «Про оренду землі» визначає, що у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.
Статтею 21 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. У разі визнання у судовому порядку договору оренди землі недійсним отримана орендодавцем орендна плата за фактичний строк оренди землі не повертається.
За доводами позивача земельна ділянка, за користування якою нараховано орендну плату, не може вважатися переданою в оренду, а позивач - належним землекористувачем, оскільки останнім не продовжувалася дія договору оренди земельної ділянки від 10.10.2007, зареєстрований у Криворізькому відділі Дніпропетровської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», дія якого закінчилася у 2010 році.
Частиною першою статті 124 Земельного кодексу України встановлено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу.
Відповідно до пункту «а» статті 141 Земельного кодексу України підставами припинення права користування земельною ділянкою є добровільна відмова від права користування земельною ділянкою.
Відповідно до обставин даної справи, згідно пунктів 18, 19, договору від 10.10.2007 оренди земельної ділянки (державна реєстрація від 26.10.2007 за №040710800856) укладеного між Криворізькою міською радою (орендодавець) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 , після припинення дії договору орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду. Повернення земельної ділянки здійснюється за актом приймання-передачі (повернення).
Пунктом 21 встановлено, що неповернення земельної ділянки не звільняє орендаря від сплати орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою. Плата за фактичне користування земельною ділянкою вноситься у розмірах, визначених розділом «Орендна плата» цього договору. Нарахування орендної плати припиняється з дати оформлення акта приймання-передачі (повернення) земельної ділянки.
Як з`ясовано судами, незважаючи на закінчення 27.10.2010 строку дії договору, земельну ділянку Криворізькій міській раді за актом приймання-передачі не повернуто.
Доказів про те що орендар не має наміру використовувати земельну ділянку та повідомлення Криворізької міської ради про припинення дії договору оренди землі позивачем не надано.
Таким чином, ( ОСОБА_1 станом на момент звернення з даним позовом продовжує користуватися вказаною земельною ділянкою, при цьому зобов`язання щодо внесення орендної плати за фактичне користування земельною ділянкою не виконує, дані стосовно правовстановлюючого документа, що посвідчує право власності чи право користування земельною ділянкою, відсутні.
Суди визнали безпідставними доводи позивача відносно того, що спірні податкові повідомлення-рішення прийняті з порушенням встановленої ПК України процедури, а саме: без проведення податкової перевірки, що свідчить про їх протиправність та підставою для скасування, оскільки в порядку приписів підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54, абзацу 1 пункту 286.5 статті 286 Податкового кодексу України контролюючому органу надано повноваження самостійно визначати суму грошових зобов`язань з орендної плати фізичним особам, з огляду на що безпідставними є посилання позивача на порушення відповідачем приписів пункту 52-2 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України.
Частинами 1-2 статі 20 Закону України «Про оцінку земель» встановлено, що за результатами бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок складається технічна документація, а за результатами проведення експертної грошової оцінки земельних ділянок складається звіт. Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.
З 1 січня 2017 року процедура проведення нормативної грошової оцінки земель населених пунктів визначена Порядком нормативної грошової оцінки земель населених пунктів, затвердженим наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 25 листопада 2016 року №489 (далі - Порядок №489).
Згідно з пунктом 1 Розділу ІІІ Порядку №489 за результатами нормативної грошової оцінки земель складається технічна документація. Дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються за заявою зацікавленої особи (додаток 8) як витяг із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки (додаток 9).
Як слідує з форми витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, що є Додатком 9 до Порядку №489, у такому витязі, зокрема, зазначається дата його формування, посада, прізвище, ім`я, по батькові та підпис особи, що його сформувала.
Судами встановлено, що грошові зобов`язання з орендної плати за землю за період 2018-2020 роки, визначені у спірних податкових повідомленнях-рішеннях щодо земельної ділянки з кадастровим номером 1211000000:06:055:0105, нараховані контролюючим органом на підставі витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку цієї земельної ділянки, наданих відповідачу листом ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 22.05.2020 №8-4-0.22-282/105-20, що останнім визнається.
Відтак, оскаржувані податкові повідомлення-рішення прийнято раніше, ніж відповідачем отримано витяги з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельних ділянок, за користування якими цими податковими повідомленнями-рішеннями нараховано грошові зобов`язання.
Крім того, судом апеляційної інстанції враховано, що відповідачем здійснено нарахування грошового зобов`язання з орендної плати, як за 2018 рік, так і в подальшому за 2019-2020 роки, з використанням одного й того самого витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, отриманого у 2020 році.

Таким чином, оскаржувані у даній справі податкові повідомлення-рішення винесені без наявності у ГУ ДПС у Дніпропетровській області станом на дату їх винесення відомостей про розмір нормативно грошової оцінки земельної ділянки, за користування якою цими податковими повідомленнями-рішеннями нараховано грошові зобов`язання, а саме: без наявності сформованих у встановленому законом порядку витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку цієї земельної ділянки.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суд згідно статті 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Наведені позивачем постанови Верховного Суду ухвалені у адміністративних справах за інших фактичних обставин та загалом стосуються оцінки встановлених судами обставин та досліджених ними доказів (оцінюючий фактор). Обґрунтовуючи свою позицію скаржником зроблено витяги абзаців з судових рішень у справах, у яких наведено оцінку того чи іншого аргументу контролюючого органу. Тому посилання заявника касаційної скарги на те, що рішення суду апеляційної інстанції у цій справі ухвалене без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у вказаних скаржником постановах Верховного Суду, є безпідставним.
Крім того, факт існування правових висновків Верховного Суду у справах іншої юрисдикції не означає їх обов`язкового застосування без урахування фактичних обставин конкретної справи.
Правова позиція Верховного Суду підлягає застосуванню судами з урахуванням подібності правовідносин, що передбачає оцінку не лише правового регулювання, але й фактичних обставин, встановлених судами у кожній конкретній справі.
Крім того, колегія судів зазначає, що Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) щодо якості судових рішень на рівні рекомендацій, що мають характер норм «м`якого права», наголосила, що якість будь-якого судового рішення залежить головним чином від якості його обґрунтування. Воно не лише полегшує розуміння сторонами суті рішення, а насамперед слугує гарантією проти свавілля. Обґрунтування судового рішення загалом засвідчує дотримання національним суддею принципів, проголошених ЄСПЛ. При цьому навіть «проміжні» процесуальні рішення потребують належного викладу підстав їх прийняття, якщо вони стосуються індивідуальних свобод. Належне мотивування судового рішення - це стандарт ЄСПЛ, напрацьований за результатами розгляду заяв про порушення права на справедливий суд. Аналіз практики ЄСПЛ щодо застосування статті 6 Конвенції свідчить, що право на мотивоване судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи.
По-перше, ціль мотивування судового рішення полягає в тому, щоб продемонструвати і довести, передусім сторонам, що суд справді почув, а не проігнорував їхні позиції. По-друге, мотивоване судове рішення надає сторонам змогу вирішити питання про доцільність його оскарження. По-третє, належне мотивування судового рішення забезпечує ефективний апеляційний перегляд справи. По-четверте, тільки мотивоване судове рішення забезпечує можливість здійснювати суспільний контроль за правосуддям.
Суд звертає увагу, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують у державах-учасницях з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд обов`язок щодо обґрунтування, який випливає зі статті 6 Конвенції, може бути вирішене тільки у світлі конкретних обставин справи (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00, пункт 23). Тому за наведених вище підстав, якими Суд обґрунтував своє рішення, не вбачається необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у справі.
Переглянувши судові рішення в межах касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень, суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для скасування судових рішень, а тому касаційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління ДПС у Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.06.2024 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 19.02.2025 слід залишити без задоволення.

Як встановлено пунктом 1 частини першої статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з частиною першою статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 341, 343, 350, 352, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

постановив:
Касаційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління ДПС у Дніпропетровській області - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28.06.2024 та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 19.02.2025 у справі № 160/6124/21 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не може бути оскаржена.

Судді	В.В. Хохуляк Л.І. Бившева   Р.Ф. Ханова