ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2026 року	справа № 380/24433/25	
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гулкевич І.З., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін та проведення судового засідання, за наявними матеріалами (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,- 

встановив:

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якій просити суд:
-визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо нерозгляду рапортів ОСОБА_1 від вересня 2025 року та 27.10.2025 про звільнення з військової служби на підставі п.п. “г” п.2 ч.4 ст. 26 Закону України “Про військову служба та військовий обов`язок”;
-зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорти ОСОБА_1 від вересня 2025 року та 27.10.2025 про звільнення з військової служби на підставі п.п. “г” п.2 ч.4 ст. 26 Закону України “Про військову служба та військовий обов`язок”.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 25.09.2025 та 27.10.2025 позивачем подано рапорти про звільнення з військової служби на підставі п.п. “г” п.2 ч.4 ст. 26 Закону України “Про військову служба та військовий обов`язок”. Станом на момент звернення з цим позовом ОСОБА_1 не отримав жодної відповіді з приводу розгляду рапортів і доданих до нього документів.
Ухвалою суду від 22 грудня 2025 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та проведення судового засідання, за наявними матеріалами та відповідачу запропоновано надати суду відзив на позовну заяву у п`ятнадцятиденний строк, з дня отримання цієї ухвали. 
Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги заперечує повністю. Зазначає, що відповідно до рапорту начальника стройової частини відділення персоналу та стройового штабу військової частини НОМЕР_1 від 30.12.2025 вх.№ 30865 капітана ОСОБА_2 стало відомо, що з вересня по листопад 2025 рапортів про звільнення із військової служби ОСОБА_1 до стройової частини відділення персоналу та стройового штабу військової частини НОМЕР_1 не надходило. Рапорт на звільнення із військової служби надійшов лише в грудні 2025 року та відповідно до резолюції командира військової частини перебував на погодженні посадових осіб юридичної групи. Позивач лише звертався до свого безпосереднього командира та представляв документи, де йому повідомлялось, що для позитивного результату розгляду рапорту посадовими особами необхідні надати належним чином завірені копії документів як це вимагає пункту 14.30 Інструкції №170. Посадові особи військової частині в праві підготувати рапорт для військовослужбовця, однак це не є їй обов`язком з огляду на те, що відповідно до вимог Наказу МОУ від 06.08.2024 №531 саме на військовослужбовця який бажає звернутися до посадових осіб військової частини покладеним обов`язок складення такого рапорту. Разом, з тим як зазначалось вище, з пояснень посадових осіб вбачалось, що саме рапорт на звільнення із військової служби ОСОБА_1 у період з вересня по листопад 2025 року не подавав.
Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.
Позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , що не заперечується сторонами спору.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 05.12.2025 №355 солдат ОСОБА_1 виключений із списків особового складу військової частини та направлений для подальшого проходження військової служби до військової частини НОМЕР_2 
Позивач в позовній заяві вказує, що ним у вересні 2025 року подано до командира військової частини НОМЕР_1 рапорт про звільнення з військової служби на підставі п.п. “г” п.2 ч.4 ст. 26 Закону України “Про військову служба та військовий обов`язок” у зв`язку із необхідністю здійснювати постійний догляд за матір`ю ОСОБА_3 , яка є інвалідом І групи. Доказів 
Оскільки протягом тривало часу рапорт не розглядався, 04.10.2025 ОСОБА_3 звернулася на гарячу лінію Міністерства оборони України з вимогою про надання інформації про прийняте рішення.
Листом від 10.10.2025 за вих. №17639 було про інформовано, що ОСОБА_1 з рапортом про звільнення з військової служби до військової частини НОМЕР_1 не звертався, що підтверджується відсутністю реєстрації рапорту на звільнення у Журналі вхідної документації.
Позивач в позовній заяві вказує, що ним повторно 27.10.2025 подано рапорт до командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_4 про звільнення з військової служби з документами, які підтверджували факт спільного проживання ОСОБА_1 з матір`ю-інвалідом І групи за загальним захворюванням, наявності інших членів сім`ї першого ступеня споріднення у матері-її чоловіка, який є непрацездатним пенсіонером та потребує стороннього догляду і донька, яка з 12.01.2020 виїхала та постійно проживає у Республіці Польща.
Вказаний рапорт поданий наручно уповноваженому службовцю військової частини НОМЕР_1 у зв`язку із тим, що ОСОБА_1 був позбавлений можливості іншим чином зафіксувати передачу рапорту в офіційному порядку або ж надіслати засобами поштового зв`язку на адресу військової частини, у зв`язку із режимом проходження військової служби.
Станом на день звернення до суду із позовом ОСОБА_1 не отримував жодної відповіді з приводу розгляду рапорту і доданих до нього документів.
Не погоджуючись із такою бездіяльністю відповідача щодо не розгляду рапортів про звільнення, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Згідно з частиною першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до частини п`ятої статті 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Статтею 65 Конституції України встановлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України від 25 березня 1992 року №2232-XII “Про військовий обов`язок і військову службу” (далі - Закон № 2232-ХІІ, у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Згідно ч.1 ст.1 Закону №2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Відповідно до ч.1 ст.2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
Частиною 6 статті 2 Закону №2232-XII передбачено зокрема такий вид військової служби, як військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Пунктом 12 частини 1 статті 1 Закону України “Про оборону України” визначено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
З матеріалів справи встановлено, що позивач призваний на військову службу під час мобілізації та проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 по 05.12.2025.
Підстави та порядок звільнення з військової служби передбачені ст.26 Закону №2232-XII (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)
Так, відповідно до пп. “г” п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації звільняються з військової служби під час воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Згідно абз.13 п.3 ч.12 ст.26 Закону №2232-XII військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану на таких підставах: необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.
За приписами ч.7 ст.26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Згідно пункту 14.30 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 № 170 (далі Інструкція №170), під час дії особливого періоду, періоду проведення мобілізації та дії воєнного стану, за наявності підстав для звільнення з військової служби через сімейні обставини або інших поважних причин, визначених абзацами дванадцятим, чотирнадцятим, п`ятнадцятим абзацами тринадцятим, чотирнадцятим пункту 2 та пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”, військовослужбовець особисто, за підпорядкованістю, подає на ім`я командира (начальника) військової частини або керівника територіального центру комплектування та соціальної підтримки за задекларованим/зареєстрованим місцем проживання/перебування особи, за якою здійснює або здійснюватиме постійний догляд, рапорт (заяву) за формою, визначеною у додатку 22 до цієї Інструкції. До рапорту (заяви) додаються документи, що підтверджують право на звільнення (зазначені в підпунктах 22, 25-28 пункту 5 додатку 19 до цієї Інструкції), або копії таких документів, засвідчених в установленому порядку. Підпунктом 26 пункту 5 до Інструкція №170 передбачено, що до рапорту додаються наступні документи: документи, які підтверджують відповідні родинні зв`язки з цією особою (особами); один із документів, що підтверджує відсутність в особи інших членів сім`ї першого ступеня споріднення (батьків, її чоловіка або дружини, дітей, у тому числі усиновлених) чи другого ступеня споріднення (рідних братів, сестер та онуків): один із документів, що підтверджує інвалідність особи першого чи другого ступеня споріднення, її потребу у постійному догляді та акт обстеження сімейного стану військовослужбовця із зазначенням інформація про наявність чи відсутність інших осіб, які здійснюють або можуть здійснювати такий догляд, затвердженого керівником територіального центру комплектування та соціальної підтримки; один із документів, що підтверджує інвалідність особи, яка потребує догляду; висновок медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько--консультативної комісії закладу охорони здоров`я про потребу в постійному догляд.
Згідно з розділом І п. 1 Порядку організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України, затвердженого наказом Міністерства оборони України 06.08.24 №531 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 07.08.24 за № 1214/42559 (далі - Порядок № 531), він визначає механізм оформлення, подання, реєстрації, розгляду, прийняття та повідомлення рішення за результатами розгляду рапортів військовослужбовців у Міністерстві оборони України (далі - Міноборони), Збройних Силах України (далі - Збройні Сили) та Державній спеціальній службі транспорту.
З питань, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби, а також особистих питань військовослужбовець звертається з рапортом до безпосереднього командира (начальника), а у разі якщо він не може вирішити порушені у рапорті питання, - до наступного прямого командира (начальника) (розділ І п. 2 Порядку № 531).
Рапорти подаються в усній та письмовій (паперовій або електронній) формах. Військовослужбовець має право усно рапортувати за допомогою технічних засобів комунікації (розділ ІІ п. 1 Порядку № 531).
Відповідно до розділу ІІІ п. 1, 2 Порядку №531, у паперовому рапорті військовослужбовець вказує: найменування посади командира (начальника), якому адресується рапорт; заголовок, суть порушеного питання; перелік доданих до рапорту документів або їх копій (за потреби); найменування займаної посади; військове звання, власне ім`я та прізвище; дату; особистий підпис.
Командири (начальники) надають відповідь на паперовий рапорт військовослужбовця шляхом накладення резолюції.
Непогодження рапорту безпосереднім та/або прямими командирами (начальниками) не перешкоджає подальшому руху рапорту для його розгляду командиром (начальником) або іншою посадовою особою, яка уповноважена приймати рішення стосовно порушеного в рапорті питання, та прийняття рішення по суті рапорту.
Усі рапорти, які потребують розгляду (прийняття рішення) командиром військової частини, попередньо обов`язково реєструються службою діловодства (розділ ІІІ п. 6 Порядку № 531).
В матеріалах справи наявний рапорт ОСОБА_1 від 27.10.2025, однак докази отримання даного рапорту відповідачем або його надіслання до ВЧ НОМЕР_1 засобами поштового зв`язку.
На рапорті позивача від 27.10.2025 відсутня будь-яка відмітка про його реєстрацію службою діловодства ВЧ НОМЕР_1 , у відповідності до вимог розділу ІІІ п. 6 Порядку №531.
Рапорт від вересня 2025 року про який зазначається в позовній заяві ОСОБА_1 відсутній.
Відповідно до рапорту від 30.12.2025 за Вх. №30866 командира 2 НМР 1 НМБ майора ОСОБА_5 , ОСОБА_1 звертався з копіями документів для звільнення, проте йому було повідомлено про необхідність їх нотаріального засвідчення. У подальшому військовослужбовець не звертався повторно з відповідними документами. 
Відповідно до рапорту начальника стройової частини відділення персоналу та стройового штабу військової частини НОМЕР_1 від 30.12.2025 вх.№ 30865 капітана ОСОБА_6 в період з вересня по листопад 2025 рапортів про звільнення із військової служби ОСОБА_1 до стройової частини відділення персоналу та стройового штабу військової частини НОМЕР_1 не надходило. Рапорт на звільнення із військової служби надійшов лише в грудні 2025 року та відповідно до резолюції командира військової частини перебував на погодженні посадових осіб юридичної групи.
За таких обставин, на підставі поданих позивачем доказів, суд не може встановити факт або вручення або направлення рапортів відповідачу.
Щодо тверджень позивача, що рапорт від 27.10.2025 поданий наручно уповноваженому службовцю військової частини НОМЕР_1 у зв`язку із тим, що він був позбавлений можливості іншим чином зафіксувати передачу рапорту в офіційному порядку або ж надіслати засобами поштового зв`язку на адресу військової частини, у зв`язку із режимом проходження військової служби, то такі жодними доказами не підтверджені.
Таким чином, встановлені судом обставини дають підстави для висновку, що станом на дату звернення позивача за судовим захистом права та законні інтереси позивача відповідачем в межах спірних правовідносин порушені не були.
Суд зауважує, що передумовою для можливості задоволення позовних вимог щодо зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії (похідна вимога) повинна бути наявність факту порушення прав особи, яка звернулася до суду за захистом порушених прав, тобто вчинення суб`єктом владних повноважень протиправних дій, бездіяльності чи прийняття протиправного рішення (основна вимога), які у даному випадку відсутні.
Підводячи підсумок викладеному, суд доходить висновку, що відповідач в спірних правовідносинах діяв з дотриманням норм чинного законодавства України, тому позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.
Частиною 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Оцінуючи усі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, а також обставини, встановлені у ході судового розгляду справи, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Враховуючи, що позивач, відповідно до ст. 5 Закону України “Про судовий збір” звільнений від сплати судового збору, питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішувалось.
Керуючись ст. ст. 242-246, 250, 257-262 КАС України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову відмовити повністю.
Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя	Гулкевич Ірена Зіновіївна