ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року 
м. Київ
cправа № 917/625/25 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Могил С.К. - головуючий, Волковицька Н.О., Случ О.В.
за участю секретаря судового засідання Амірханяна Р.К. 
та представників
позивача: не з`явились,
відповідача: Рудницька Ю.О. (в режимі відеоконференції),
третьої особи-1: не з`явились,
третьої особи-2: не з`явились,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Газопостачальна компанія «Нафтогаз України»
на постанову Східного апеляційного господарського суду від 08.12.2025 
та рішення Господарського суду Полтавської області від 25.09.2025
у справі № 917/625/25
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» 
до  Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго»  
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача:
1) Товариство з обмеженою відповідальністю Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг";
2) Полтавська обласна рада, 
про стягнення 101 215 785, 02 грн,
В С Т А Н О В И В:
Товариство з обмеженою відповідальністю Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» звернулось до Господарського суду Полтавської області з позовом до Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго», в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за поставлений природний газ у серпні-вересні 2024 року на загальну суму 101 215 785, 02 грн, з яких: основний борг - 88 555 246, 78 грн; 3% річних - 785 274, 57 грн; пеня - 6 965 714, 56 грн; інфляційні втрати - 4 909 549, 11 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов`язань з оплати поставленого природного газу на умовах публічного договору постачання природного газу постачальником останньої надії, типову форму якого затверджено постановою НКРЕКП від 30.09.2015 № 2501.
Ухвалою Господарського суду Полтавської області від 22.04.2025, зокрема, залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Газопостачальна компанія "Нафтогаз Трейдинг", а ухвалою від 24.06.2025 - залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Полтавську обласну раду.
Рішенням Господарського суду Полтавської області від 25.09.2025 (суддя Пушко І.І.), залишеним без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 08.12.2025 (колегія суддів у складі: Склярук О.І. - головуючий, Гетьман Р.А., Хачатрян В.С.), позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 88 555 246, 78 грн основного боргу, 785 274,57 грн 3% річних, 1 393 142,91 грн пені та 4 909 549,11 грн інфляційних втрат. В решті позову відмовлено. 
Судами обох інстанцій встановлено, що позивач, відповідно до Постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі НКРЕКП) від 04.07.2017 №880, здійснює ліцензійне постачання природного газу на території України.
За результатами державного конкурсу та відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 22.07.2020 № 917-р позивача визначено постачальником останньої надії на ринку природного газу.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.11.2024 у справі № 910/9976/24, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2025, відмовлено у задоволенні позову ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» до ТОВ ГК «Нафтогаз Трейдинг», зокрема, стосовно заявлених вимог про визнання протиправними дій відповідача по виключенню позивача з реєстру постачальників ТОВ ГК «Нафтогаз Трейдинг» на інформаційній платформі Оператора ГТС з 01.04.2024; про зобов`язання відповідача внести зміни до реєстру споживачів ТОВ ГК «Нафтогаз Трейдинг» шляхом включення позивача як споживача з 01.04.2024 до реєстру постачальників ТОВ ГК «Нафтогаз Трейдинг» на інформаційній платформі Оператора ГТС.
ТОВ ГК «Нафтогаз України» брало участь у розгляді справи № 910/9976/24 як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача.
У справі № 910/9976/24 встановлено, що ТОВ ГК «Нафтогаз Трейдинг» не визначено постачальником останньої надії у порядку, встановленому Законом України «Про ринок природного газу», оскільки таким постачальником є ТОВ ГК «Нафтогаз України»; договір постачання природного газу споживачу - ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» в частині постачання природного газу постачальником ТОВ ГК «Нафтогаз Трейдинг» припинив свою дію 31.03.2024.
Лист ТОВ Оператор газотранспортної системи України від 26.02.2025 № ТОВВИХ-25-3191, інформація щодо остаточної алокації відборів споживача з ЕІС-кодом 56XQ0000ХAK0U00A та Довідка форми 10, видана ТОВ Полтавагаз як оператором ГРМ, копії яких додані позивачем до позовної заяви, підтверджують факт включення відповідача до реєстру споживачів позивача як постачальника останньої надії в період з 01.08.2024 по 31.08.2024 та з 01.09.2024 по 29.09.2024 (далі спірний період), а також віднесення газу, спожитого відповідачем у відповідний період, до портфеля позивача як постачальника останньої надії.
Факт належності відповідачу як суб`єкту ринку природного газу (споживачу) персонального ЕІС-код 56ХQ0000ХАК0U00А був встановлений рішенням Господарського суду Полтавської області від 19.03.2025 за участю цих же сторін, яке набрало законної сили, а тому не підлягає доказуванню відповідно до приписів ч.4 ст.75 ГПК України.
Позивач повідомив відповідача листом від 01.08.2024 про те, що саме ТОВ ГК «Нафтогаз України» є постачальником газу для відповідача як постачальник останньої надії (ПОН); підключення до ПОН було здійснено автоматично, шляхом приєднання до публічного договору, в зв`язку з відсутністю точок відповідача у Реєстрі споживачів іншого постачальника на інформаційній платформі Оператора ГТС.
Копія Типового договору постачання природного газу постачальником останньої надії (далі Типовий договір), відповідно до умов якого постачальником є позивач, наявна в матеріалах справи. 
Відповідно до п.п. 4.2 Типового договору, об`єм (обсяг) постачання та споживання природного газу Споживачем за розрахунковий період визначається за даними оператора ГРМ за підсумками розрахункового періоду, що містяться в базі даних Оператора ГТС та доведені Споживачу Оператором ГРМ відповідно до умов договору розподілу природного газу.
За матеріалами справи, обсяг природного газу, використаний відповідачем у спірному періоді та внесений в алокацію позивача як постачальника останньої надії ТОВ (ЕІС-код 56Х930000008780В), становить з 01.08.2024 по 31.08.2024 1 570, 446 тис. м.куб.; з 01.09.2024 по 29.09.2024 1517,441 тис. м.куб.
Позивач здійснив нарахування вартості спожитого відповідачем (споживачем) природного газу на підставі відповідних даних Оператора ГРМ про об`єм (обсяг) розподіленого/спожитого Споживачем природного газу, які отримані в процесі доступу до інформаційної платформи оператора ГТС.
Згідно з п. 4.1 Типового договору постачання природного газу здійснюється за ціною, оприлюдненою постачальником на своєму сайті. Така ціна визначається постачальником відповідно до розділу VI Правил постачання.
З 01.10.2021 ціна природного газу, що постачається постачальником останньої надії щоденно розраховується за формулою, наведеною в пункті 24 Порядку проведення конкурсу з визначення постачальника останньої надії, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.09.2015 № 809 (в редакції Постанови КМУ № 1102).
Ціна природного газу (з урахуванням ПДВ) відповідно до умов договору опублікована/оприлюднена на сайті позивача за посиланням https://gas.ua/uk/business/news/pon-archive-price, відповідний витяг Архіву ціни газу ПОН для непобутових споживачів, які діяли у спірному періоді, доданий до позовної заяви у вигляді роздруківки.
Відповідно до п. 4.3 договору постачальник зобов`язаний надати споживачу рахунок на оплату природного газу за цим договором не пізніше 10 числа календарного місяця, наступного за місяцем постачання природного газу, в обумовлений між постачальником і споживачем спосіб (поштою за замовчуванням, через електронний кабінет споживача тощо - якщо Сторонами це окремо обумовлено).
Порядок здійснення оплати визначений пунктом 4.4 Типового договору, яким передбачено, що споживач зобов`язаний оплатити вартість спожитого ним природного газу до закінчення календарного місяця, наступного за місяцем постачання природного газу.
Позивачем направлялись на адресу відповідача відповідні рахунки на оплату поставленого природного газу та акти приймання-передачі газу за спірний період (серпень-вересень 2024), втім відповідачем рахунки сплачені не були.
Вартість поставленого позивачем як постачальником останньої надії та використаного відповідачем природного газу у спірному періоді визначена позивачем та становить 88 555 246, 78 грн.
Вказані вище обставини стали підставою для звернення позивача з відповідним позовом. 
Задовольняючи позовні вимоги в частині основного боргу (88 555 246, 78 грн), місцевий господарський суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що факт поставки позивачем природного газу відповідачу у спірний період підтверджений документально та не спростований останнім належними і допустимими доказами. Також перевіривши розрахунки інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих за зобов`язаннями щодо оплати за газ, спожитий у вересні 2024, за період з 01.11.2024 по 31.01.2025, та за зобов`язаннями щодо оплати за газ, спожитий у серпні 2024, за період з 01.10.2024 по 31.01.2025, згідно з наданим позивачем розрахунком, в загальному розмірі 4 909 549,11 грн інфляційних втрат, 785 274,57 грн 3% річних, суди дійшли висновків, що відповідні розрахунки є арифметично правильними та не спростовані відповідачем, а тому також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Що ж до позовних вимог про стягнення пені (6 965 714,56 грн), суди дійшли висновків про наявність підстав для зменшення її розміру на 80%, а тому задовольнили позовні вимоги в цій частині частково, стягнувши з відповідача на користь позивача 1 393 142,91 грн пені.
Не погоджуючись з постановою апеляційного та рішення місцевого господарських судів у частині відмови у задоволенні позову щодо стягнення 5 572 571,65 грн пені, позивач звернувся до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить їх в цій частині скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги про стягнення 5 572 571,65 грн пені задовольнити в повному обсязі
В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що суди неправильно застосували норми ст. 233 ГК України, ч. 3 ст. 551 ЦК України. З матеріалів справи не вбачається та судами не встановлено оспорювання відповідачем і визнання недійсним пункту договору, яким чітко та однозначно передбачено порядок нарахування позивачем пені, а тому обов`язок відповідача зі сплати вказаної пені підлягає виконанню в силу вимог ст.ст. 204, 612, 629 ЦК України. Висновок судів попередніх інстанцій про наявність підстав для зменшення розміру пені у спірних правовідносинах ґрунтується на неправильному застосуванні судами норм чинного законодавства та не відповідає сформованій та сталій судової практиці. Пеню, як санкцію, судом першої та апеляційної інстанції «розмито» і по суті відповідача звільнено від відповідальності.
Скаржником вмотивовано подання касаційної скарги на підставі п.п. 3, 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України, а саме:
- п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України: відсутні висновки Верховного Суду стосовно застосування ст. 233 ГК України та ст. 551 ЦК України у подібних правовідносинах, а ті, що наявні - є загальними (універсальними) для правовідносин про стягнення неустойки та процентів річних, однак результат їх застосування може бути різним (наявність або відсутність підстав для зменшення неустойки, процентів річних) в залежності від тих фактичних обставин, які будуть встановлені судом у кожній конкретній справі. Верховний Суд не формулював висновків, які б певним чином додатково обмежували умови здійснення розсуду суду у питаннях зменшення розміру пені так, щоб тільки один варіант реалізації розсуду суду можна було вважати правильним. Тому відсутні підстави вважати, що у тих випадках, коли суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність порушення норм процесуального права чи неправильного застосування норм матеріального права при реалізації судами власної дискреції, що тільки такий варіант реалізації дискреції слід вважати законним;
- п. 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України: суди встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (загально відомі факти, проте суди попередніх інстанцій не встановили чи могли висвітлені у рішеннях судів обставини конкретно впливати на виконання саме цього договору та яким чином висвітлені обставини впливають на відповідача (його фінансовий стан та фінансування)).
Ухвалою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 12.01.2026 відкрито провадження за касаційною скаргою з підстав, передбачених п.п. 3, 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України, призначено її до розгляду на 17.02.2026 та надано строк на подання відзивів на неї до 30.01.2026.
До Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 27.01.2026 від відповідача надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому він просить залишити її без задоволення, а оскаржені постанову суду апеляційної інстанції та рішення місцевого господарського суду у відповідній частині - без змін, посилаючись на правильність викладених у ній висновків.
Також до Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду 16.02.2026 від ТОВ "Газопостачальна компанія "Нафтогаз України" надійшла заява про розгляд справи без участі представника.
Переглянувши в касаційному порядку постанову апеляційного, а також рішення місцевого господарських судів в оскарженій частині, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду дійшла таких висновків.
Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, зокрема, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню господарськими судами під час вирішення спору.
При цьому колегія суддів зауважує, що формування правового висновку не може ставитись у пряму залежність від обставин конкретної справи та зібраних у ній доказів і здійснюватися поза визначеними ст. 300 ГПК України межами розгляду справи судом касаційної інстанції.
Правовідносини із застосування неустойки (штрафних санкцій) за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання, правила її застосування, умови зменшення її розміру врегульовані положеннями ГК України (у відповідній редакції) та ЦК України.
Так, главою 24 ГК України загальні засади відповідальності учасників господарських відносин врегульовано таким чином, що господарсько-правова відповідальність передбачена за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором. 
За ч.ч. 1 та 2 ст. 217 ГК України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.
Господарські санкції, що встановлюються відповідно до договору чи закону за несвоєчасне виконання зобов`язання, спрямовані передусім на компенсацію кредитору майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку боржника. Такі санкції не можуть розглядатися кредитором як спосіб отримання доходів, що є більш вигідним порівняно з надходженнями від належно виконаних господарських зобов`язань.
Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України неустойка є штрафною санкцією, яка застосовується до учасника господарських відносин у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Неустойкою (штрафом, пенею), за ст. 549 ЦК України, є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч. 2 ст. 551 ЦК України).
За приписами ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання.
Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Статтею 233 ГК України також передбачено, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому належить взяти до уваги ступінь виконання зобов`язання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; а також не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
На підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України, ч. 1 ст. 233 ГК України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (пені) до її розумного розміру.
Висновок щодо застосування норм права, а саме ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України, неодноразово і послідовно викладався Верховним Судом у низці постанов.
Відповідно до усталеної практики Верховного Суду суд, вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, повинен з`ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об`єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов`язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення у виконанні зобов`язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки), майновий стан сторін.
При цьому, у законодавстві не міститься переліку виняткових випадків (обставин, які мають істотне значення), за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку, тому вирішення цього питання покладається безпосередньо на суд, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності (подібний висновок міститься у пункті 67 постанови Верховного Суду від 16.03.2021 у справі №922/266/20).
Зокрема, Верховний Суд зазначав, що визначення конкретного розміру зменшення штрафних санкцій належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені ст. 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил ст. 86 ГПК України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обстави справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав.
Колегія суддів також зауважує, що за наслідками розгляду справи № 911/2269/22 об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 19.01.2024 виклала, зокрема, такі висновки:
" …. - розмір неустойки у зобов`язальних правовідносинах, право вимоги щодо якої набуде кредитор, обумовлений умовами для її застосування: характером неустойки (договірний або встановлений законом); підставами для її застосування (зазначення в договорі або в законі обставин, за яких її буде застосовано); складом неустойки (пеня, штраф), відповідно, розміром кожної із цих складових; умовами сплати неустойки внаслідок порушення зобов`язання, зокрема, у разі заподіяння збитків; 
- отже, у правовідносинах, хоча і подібних між собою (тотожних) або навіть за участі одних і тих самих сторін, за відмінності, зокрема, в умовах договору, хоча б одного із наведених чинників, якими обумовлюється застосування неустойки за порушення зобов`язання, різниця у розмірі неустойки в кожних конкретних правовідносинах закладається вже на етапі формулювання умов виконання зобов`язання та виникнення зобов`язання;
- у силу положень статті 3 ЦК України застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності, добросовісності та справедливості. Якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора;
- зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі вичерпного переліку обставин як підстав для зменшення судом розміру неустойки (ч. 3 ст. 551 ЦК України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки;
- у вирішенні судом питання про зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки підлягають врахуванню та оцінці на предмет підтвердженості та обґрунтованості як ті підстави для зменшення неустойки, що прямо передбачені законом (ч. 3 ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України), так і ті, які хоча прямо і не передбачені законом, однак були заявлені як підстави для зменшення розміру неустойки та мають індивідуальний для конкретних спірних правовідносин характер;
- категорії "значно" та "надмірно", які використовуються в ст. 551 ЦК України та в ст. 233 ГК України, є оціночними і мають конкретизуватися у кожному окремому випадку, з урахуванням того, що правила наведених статей направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником;
- чинники, якими обґрунтовані конкретні умови про неустойку: обставини (їх сукупність), що є підставою для застосування неустойки за порушення зобов`язань, її розмір (пункт 7.14); і обставини (їх сукупність), що є підставою зменшення судом неустойки, у кожних конкретних правовідносинах (справах) мають індивідуальний характер (пункти 7.25-7.30);
- а тому і розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90 %, 70 % чи 50 % тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини першої, другої статті 233 ГК України та частини третьої статті 551 ЦК України, тобто у межах судового розсуду;
- поряд з тим сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора - стаття 616 ЦК України, тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду…;
- … індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права".
У вирішенні питання щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій положень ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України, Суд звертається до наведених вище висновків об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 та наголошує на тому, що чинники, якими обґрунтовані конкретні умови про неустойку: обставини (їх сукупність), що є підставою для застосування неустойки за порушення зобов`язань, її розмір і обставини (їх сукупність), що є підставою зменшення судом неустойки, у кожних конкретних правовідносинах (справах) мають індивідуальний характер.
Застосоване у статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України словосполучення "суд має право" та "може бути зменшений за рішенням суду" свідчить про те, що саме суди першої та апеляційної інстанцій користуються певною можливістю розсуду щодо зменшення розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінюючи розмір збитків та інші обставини, які мають істотне значення. Водночас вирішення цих питань не відноситься до повноважень Верховного Суду, завдання якого полягає лише у перевірці правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи (аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №916/2259/18, від 24.02.2020 у справі №917/686/19, від 26.02.2020 у справі №922/1608/19, від 15.04.2020 у справі №922/1607/19, від 04.10.2021 у справі №922/3436/20, від 10.11.2022 у справі №910/15705/21, від 01.02.2023 у справі №914/3203/21).
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що вирішення питання щодо зменшення розміру неустойки є виключною дискрецією суду, який розглядає відповідне питання з урахуванням всіх конкретних обставин справи в їх сукупності та реалізується ним у кожному конкретному випадку за наслідками оцінки обставин справи, наведених учасниками справи обґрунтувань, дослідження та оцінки доказів за правилами ГПК України.
У справі, яка переглядається, вирішуючи питання про зменшення пені, суди дійшли висновків, що внаслідок повномасштабної військової агресії російської федерації, здійснення нею ракетних ударів та пошкодження майна ТОВ «Кременчуцька ТЕЦ», зазначене товариство станом на початок опалювального сезону 2022 року було позбавлене можливості здійснювати постачання теплової енергії споживачам м. Кременчука.
Рішенням Полтавської обласної ради № 473 від 22.09.2022 «Про надання згоди на безоплатне прийняття з державної у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст Полтавської області цілісного майнового комплексу відокремленого підрозділу ТОВ «Кременчуцька ТЕЦ» було надано згоду на безоплатне прийняття з державної у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст Полтавської області цілісного майнового комплексу відокремленого підрозділу ТОВ «Кременчуцька ТЕЦ» Державної установи Навчально-методичний центр з газової безпеки» .
На підставі Розпорядження Кабінету Міністрів України від 08.10.2022 № 894-Р «Про передачу цілісного майнового комплексу відокремленого підрозділу ТОВ Кременчуцька ТЕЦ» Державної установи «Навчально-методичний центр з газової безпеки» у спільну власність територіальних громад Полтавської області», Полтавською обласною радою було прийнято рішення від 14.10.2022 № 481 «Про прийняття цілісного майнового комплексу відокремленого підрозділу «Кременчуцька ТЕЦ» Державної установи «Навчально-методичний центр з газової безпеки» у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст Полтавської області».
Пунктом 4 вказаного розпорядження вирішено після затвердження акту приймання - передачі передати на баланс, як внесок до статутного капіталу Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» (відповідача), майно, зазначене у додатку до цього рішення, а саме цілісний майновий комплекс відокремленого підрозділу «Кременчуцька ТЕЦ».
Рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області від 20.10.2022 № 1508 «Про визначення Полтавського обласного комунального виробничого підприємства теплового господарства «Полтаватеплоенерго» виконавцем послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води», виконавцем послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води по лівобережній частині міста Кременчука з покладанням відповідних обов`язків згідно чинного законодавства визначено ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» (відповідача).
З урахуванням викладеного, відповідачем на початку опалювального сезону першого року повномасштабної військової агресії російської федерації були прийняті на себе функції виконавця послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води споживачам м. Кременчука, в тому числі населенню, які фактично виконувалися ним протягом опалювальних сезонів 2022-2025 років.
Як свідчить зміст судових рішень, прийнятих у справі № 910/9976/24, в якій брали участь відповідач (як позивач) та позивач (як третя особа), ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» як постачальником було відмовлено ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» в укладенні договору на постачання природного газу за пільговою ціною, зокрема, з підстав непогашення заборгованості ТОВ «Кременчуцька ТЕЦ» за отримані останнім енергоносії (природний газ).
Так, рішенням Господарського суду міста Києва від 11.11.2024 та постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2025 у справі № 910/9976/24 встановлено факт надходження 13.06.2024 на адресу ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» чергового листа № 125/2/2/1-5271 від 12.06.2024 від ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг», в якому останнім зазначено про необхідність погашення заборгованості ТОВ «Кременчуцька ТЕЦ» за отримані енергоносії.
Вказаними вище судовими рішеннями також встановлено, що станом на момент розгляду справи № 910/9976/24 листи від ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг» з аналогічними вимогами продовжували надходити на адресу ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго», а саме лист від 02.08.2024 № 125/2/2/1-6857, тобто відповідний лист надійшов в серпні 2024 року (в межах спірного періоду).
У спірному періоді відповідачем не було укладено договір з ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг», яке відповідно до Положення про покладення спеціальних обов`язків на суб`єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу щодо особливостей постачання природного газу виробникам теплової енергії та бюджетним установам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.07.2022 № 812, виконує обов`язки з постачання виробникам теплової енергії за пільговою ціною фіксованих обсягів природного газу, що використовуватимуться для виробництва теплової енергії для потреб надання послуг з постачання теплової енергії та постачання гарячої води населенню.
Водночас, ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» (відповідач) внесено до ліцензійного реєстру суб`єктів господарювання (ліцензіатів), які здійснюють господарську діяльність з виробництва теплової енергії, транспортування теплової енергії магістральними і місцевими (розподільчими) тепловими мережами та постачання теплової енергії (в тому числі з використанням альтернативних видів палива) у Полтавській області (https://poda.gov.ua/attachments/155628).
Згідно п. 3.2. Ліцензійних умов, при провадженні господарської діяльності з постачання теплової енергії ліцензіат повинен здійснювати постачання теплової енергії за тарифами, що встановлюються уповноваженим законом державним колегіальним органом або органами місцевого самоврядування в межах наданих повноважень.
ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго», відповідно до власного Статуту, засновано на майні спільної комунальної власності територіальних громад сіл, селищ і міст Полтавської області, засновником підприємства є Полтавська обласна рада.
Отже, тарифи на постачання теплової енергії відповідачем встановлюються Полтавською обласною радою.
В той же час, вартість теплової енергії (гарячої води), поставленої відповідачем населенню протягом спірного періоду за встановленими тарифами, не може бути в повному обсязі компенсована відповідачу споживачами, оскільки у відповідних тарифах не закладена фактична (ринкова) вартість природного газу, за якою відповідні обсяги газу були отримані від позивача як постачальника «останньої надії».
З урахуванням викладеного, суди зазначили, що виникнення заборгованості перед позивачем у спірному періоді значною мірою знаходиться в причинному зв`язку не тільки з діями відповідача як постачальника теплової енергії, а із обставинами, які об`єктивно склалися протягом 2022-2024 років (передача відповідачу майна Кременчуцької ТЕЦ, зруйнованої внаслідок повномасштабної військової агресії російської федерації, покладення на відповідача обов`язків виконавця послуг з постачання теплової енергії та гарячої води споживачам м. Кременчука, в тому числі населенню, за наявності непогашених боргів ТОВ «Кременчуцька ТЕЦ» перед ТОВ «ГК «Нафтогаз Трейдинг», як постачальника газу зі спеціальними обов`язками для забезпечення загальносуспільних інтересів).
За висновками судів, надана відповідачем довідка від 22.04.2025 свідчить, що із загального обсягу придбаного (спожитого) відповідачем природного газу в період з січня 2024 по березень 2025 років, відсоток газу, спожитого для виробництва теплової енергії для населення склав, в середньому, 84,4 %. При цьому, відповідний відсоток витрат природного газу для виробництва теплової енергії для населення в спірному періоді (серпень-вересень 2024) складав, відповідно, 96,25% та 95,1%.
Відповідно до інформації, наведеної в довідці відповідача від 04.06.2025, із загального розміру дебіторської заборгованості споживачів за послуги з постачання теплової енергії та гарячої води, заборгованість населення складає 639 415 378,96 грн, що приблизно дорівнює 77% від загального обсягу заборгованості споживачів.
З урахуванням обставин справи, враховуючи необхідність дотримання розумного балансу між інтересами боржника та кредитора, суди дійшли висновків про зменшення на 80% розмір стягуваної з відповідача пені та стягнули на користь позивача 1 393 142,91 грн пені.
Саме такий загальний розмір неустойки (пені), на думку судів, відповідає конкретним обставинам справи, є обґрунтованим, справедливим, розумним та таким, що буде слугувати стимулом для відповідача не здійснювати в подальшому порушень договірних зобов`язань (превентивна функція неустойки). 
Судами також прийнято до уваги, що захист прав позивача у спірних правовідносинах забезпечено, окрім стягнення вартості спожитого відповідачем природного газу за ринковою ціною, також стягненням втрат від інфляції на суму 4 909 549,11 грн, а також стягненням 3% річних на суму 785 274,57 грн, таким чином загальний розмір покладених на відповідача санкцій (річних та пені), окрім відшкодування фактичних інфляційних втрат, складає 2 178 417, 48 грн, що, на думку судів, є достатнім для компенсації втрат позивача та його очікувань від належного виконання відповідачем своїх договірних зобов`язань.
В той же час, збільшення розміру боргових зобов`язань відповідача на початку нового опалювального сезону, за відсутності можливості компенсувати відповідні втрати за рахунок населення, на надання послуг з теплопостачання якому відповідачем використовується близько 80% придбаного газу, може мати серйозні негативні наслідки не тільки для відповідача, але й для невизначеного кола споживачів послуг з опалення в зимовий період (в тому числі медичних, навчальних закладів, бюджетних установ, а також населення), тобто призвести до порушення загальносуспільних інтересів.
Відтак, з огляду на конкретні обставини справи, яка розглядається, Верховний Суд відхиляє доводи скаржника щодо неправильного застосування судами положень ст. 233 ГК України та ст. 551 ЦК України, якими передбачено можливість зменшення розміру штрафних санкцій, оскільки суди, оцінивши за внутрішнім переконанням встановлені обставини та подані докази в сукупності обґрунтовано визначили, що такі обставини є достатніми для зменшення штрафних санкцій. Переоцінка цих обставин та встановлення інших обставин, в силу визначених ст. 300 ГПК України меж перегляду справи судом касаційної інстанції не входить до компетенції Верховного Суду.
У контексті наведеного, Суд, звертаючись до висновків об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, які викладено у постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22, зазначає, що певна сукупність обставин у конкретних правовідносинах (формальні ознаки прострочення боржника, порушення зобов`язання з вини кредитора тощо) можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. У будь-якому випадку, визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень судів першої та апеляційної інстанції.
З огляду на наведене вище у Суду відсутні підстави вважати, що у тих випадках, коли суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність порушення норм процесуального права чи неправильного застосування норм матеріального права при реалізації судами власної дискреції, що тільки такий варіант реалізації дискреції слід вважати законним (близькі за змістом висновки, викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11.07.2023 у справі №914/3231/16 та від 10.08.2023 у справі №910/8725/22).
Також колегія суддів відхиляє доводи скаржника про те, що з матеріалів справи не вбачається та судами не встановлено оспорювання відповідачем і визнання недійсним пункту договору, яким чітко та однозначно передбачено порядок нарахування позивачем пені, а тому обов`язок відповідача зі сплати вказаної пені підлягає виконанню в силу вимог статей 204, 612, 629 як такі, що ґрунтуються на хибному тлумаченні норм матеріального права, оскільки:
- чинність положень договору щодо розміру та порядку нарахування пені (презумпція правомірності правочину за ст. 204 ЦК України) не позбавляє суд права, передбаченого ч. 3 ст. 551 ЦК України та ст. 233 ГК України, на зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій;
- реалізація судом права на зменшення неустойки не є втручанням у свободу договору чи порушенням принципу обов`язковості договору (ст. 629 ЦК України). Суд не змінює умови договору і не визнає їх недійсними - він здійснює правосуддя шляхом забезпечення балансу інтересів сторін у конкретному випадку порушення зобов`язання, виходячи з принципів справедливості та добросовісності.
Колегія суддів також відхиляє доводи скаржника про те, що зменшення пені на 80% (до рівня 1,57% від суми основного боргу) фактично нівелює суть санкції та є прихованим звільненням від відповідальності, оскільки:
- посилання на малий відсоток стягнутої пені у співвідношенні до суми основного боргу (1,57%) не може бути самостійним та достатнім доказом несправедливості судового рішення. Законодавство не встановлює мінімального або максимального порогу (ліміту) зменшення неустойки, ані відносно самої суми санкції, ані відносно суми основного боргу. Питання співмірності оцінюється судом не через «математичну пропорцію», а через баланс між збитками кредитора та майновим станом боржника у конкретних обставинах;
- неустойка за своєю юридичною природою є компенсаційно-превентивним засобом, а не способом збагачення кредитора. У даній справі судами встановлено, що позивач отримав не лише суму основного боргу за ринковими цінами, а й інфляційні втрати та 3% річних, що в сукупності з пенею забезпечує достатню компенсацію майнових втрат позивача від несвоєчасного розрахунку;
- твердження про «звільнення від відповідальності» не відповідає дійсності, оскільки стягнення суми пені у розмірі 1 393 142,91 грн саме по собі є актом застосування господарсько-правової відповідальності. 
Враховуючи викладене, Верховний Суд вважає, що судами попередніх інстанцій не порушено приписи ст. 233 ГК України та ст. 551 ЦК України при реалізації права щодо зменшення розміру штрафних санкцій.
При цьому колегія суддів не формує висновок з порушеного скаржником питання в порядку п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України, оскільки, як було зазначено вище, правові висновки Верховного Суду щодо застосування ст. 233 ГК України та ст. 551 ЦК України є сформованими, сталими та послідовними. Зміст цих висновків свідчить, що реалізація права на зменшення неустойки є результатом оцінки конкретних обставин, що здійснюється судами попередніх інстанцій у межах їхньої дискреції. Відсутність у постановах Верховного Суду висновків, які б «додатково обмежували» цей розсуд, обумовлена саме специфікою даної норми, яка передбачає врахування індивідуальних особливостей кожної конкретної справи. Оскільки розгляд питання про зменшення розміру штрафних санкцій заснований на оціночних критеріях («значно», «надмірно», «істотне значення»), він не передбачає існування єдиного універсального алгоритму чи фіксованого відсоткового співвідношення, що було б застосовним до будь-яких правовідносин без врахування їх фактичного контексту.
Посилання скаржника на відсутність відповідного висновку фактично зводяться до прагнення встановити жорсткі прецедентні межі для дискреційних повноважень судів, що суперечило б суті інституту зменшення неустойки, а доводи в частині неправильного застосування ст. 233 ГК України та ст. 551 ЦК України фактично зводяться до незгоди з результатом оцінки судами обставин справи, що не є підставою для скасування судових рішень у розумінні п. 3 ч. 2 ст. 287 ГПК України.
Що ж до підстави касаційного оскарження, передбаченої п. 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України, то колегія суддів зазначає, що скаржник посилається на те, що суди встановили обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (загально відомі факти, проте суди попередніх інстанцій не встановили чи могли висвітлені у рішеннях судів обставини конкретно впливати на виконання саме цього договору та яким чином висвітлені обставини впливають на відповідача (його фінансовий стан та фінансування)). Так скаржник вказує, що матеріали справи не містять достатніх доказів, які б підтверджували про наявність впливу агресії російської федерації на виконання договору постачання газу, а також немає доказів, що стягнення пені призведе до банкрутства чи ліквідації відповідача чи до інших негативних фінансових наслідків.
Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у п.п. 1, 4 ч. 1 цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, зокрема, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених ч.ч. 1, 3 ст. 310 цього Кодексу
За змістом п. 4 ч. 3 ст. 310 цього Кодексу підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
За приписами ст. 76 ГПК України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 16.04.2019 у справі № 925/2301/14, від 19.06.2019 у справі № 910/4055/18).
Тобто з усіх наявних у справі доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню при вирішенні спору. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову.
Згідно з ч.ч. 1, 2 статті 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом не приймаються. Отже, недопустимі докази - це докази, які отримані внаслідок порушення закону. Відповідно тягар доведення недопустимості доказу лежить на особі, яка наполягає на тому, що судом використано недопустимий доказ. Близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02.03.2021 у справі № 922/2319/20, від 16.02.2021 у справі № 913/502/19, від 13.08.2020 у справі № 916/1168/17, від 16.03.2021 у справі № 905/1232/19.
Суд наголошує, що допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з передбачених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи забороні використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи (такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22.12.2022 у справі № 903/34/22).
Недопустимі докази - це докази, які отримані внаслідок порушення закону. Тягар доведення недопустимості доказу покладено на особу, яка наполягає на тому, що судом використано недопустимий доказ. Такий висновок викладено, зокрема у постановах Верховного Суду від 20.09.2022 у справі № 910/3493/21, від 16.03.2021 у справі № 905/1232/19, від 02.03.2021 у справі № 922/2319/20, від 16.02.2021 у справі № 913/502/19, від 13.08.2020 у справі № 916/1168/17.
Отже, неналежні докази та недопустимі докази - це різні поняття (постанова Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 910/13647/19).
З огляду на викладене, а також зміст касаційної скарги Верховний Суд вважає, що скаржником не доведено факту встановлення судами попередніх інстанцій обставин, що має суттєве значення, на підставі недопустимих доказів, оскільки скаржник у поданій касаційній скарзі не обґрунтував того, в чому саме проявилося порушення положень ст. 77 ГПК України, зокрема щодо закону, з порушенням якого отримано оцінені судом докази, та/або підтвердження обставин іншими засобами доказування, а не певними засобами доказування, які відповідно до законодавства повинні підтверджувати фактичні обставини справи.
По суті позивач посилається на неналежність доказів, що не відповідає підставі касаційного оскарження, передбаченій п. 4 ч. 3 ст. 310 ГПК України та зводиться до спонукання Суду до переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, визначених ст. 300 ГПК України.
При цьому твердження скаржника про ненадання правової оцінки «балансу інтересів» спростовуються змістом оскаржуваних рішень. Суди прямо зазначили, що позивач є постачальником «останньої надії» і його інтерес полягає у отриманні плати за ресурс. Водночас, суди збалансували цей інтерес із обов`язком відповідача забезпечити життєдіяльність цілого регіону в умовах воєнного стану. Сама по собі незгода скаржника з відповідною оцінкою доказів не свідчить про порушення судами норм процесуального права.
За результатами касаційного перегляду Судом не встановлено неправильного застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права під час ухвалення оскаржуваних постанови апеляційного та рішення місцевого господарськи судів в частині зменшення розміру штрафних санкцій (пені), а відтак підстави для їх скасування у відповідній частині відсутні.
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частини перша та друга статті 300 ГПК України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі № 373/2054/16-ц вказала, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судових рішеннях, питання вичерпності висновків суду, суд касаційної інстанції ґрунтується на висновках, які зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006). Зокрема, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. У цій справі Верховний Суд дійшов висновку, що скаржнику було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин як у матеріально-правовому, так і процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій в оскарженій частині.
За змістом п. 1 ч. 1 ст. 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до положень ст. 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених ст. 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Оскільки суд відмовляє у задоволенні касаційної скарги та залишає без змін оскаржені судове рішення у відповідній частині, судові витрати, відповідно до ст. 129 ГПК України, покладаються на заявника касаційної скарги.
Керуючись ст.ст. 300, 301, 308, 309, 314, 315, 317 ГПК України, Суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» залишити без задоволення.
Постанову Східного апеляційного господарського суду від 08.12.2025 та рішення Господарського суду Полтавської області від 25.09.2025 у справі № 917/625/25 в оскарженій частині залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя Могил С.К. 
Судді: Волковицька Н.О.
Случ О.В.