ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/2909/24  Номер провадження 22-ц/814/753/26	Головуючий у 1-й інстанції Зуб Т. О.  Доповідач ап. інст. Одринська Т. В.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2026 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді Одринської Т.В.,
суддів Пікуля В.П., Триголова В.М. 
за участю секретаря Сальної Н.О., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за позовом Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» до ОСОБА_1 , третя особа: Терешківська сільська рада Полтавського району Полтавської області, про витребування майна із чужого незаконного володіння
за апеляційною скаргою Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 03 вересня 2025 року,
В С Т А Н О В И В :
У липні 2024 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив скасувати у Державному земельному кадастрі державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 5324083907:07:001:0106 з одночасним припиненням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо зазначеної земельної ділянки. Витребувати на користь ДП «Ліси України» частину земельної ділянки з кадастровим номером 5324083907:07:001:0106 у розмірі часткового перетину з межами кварталу 68 Чалівського лісництва філії «Полтавське лісове господарство» ДП «Ліси України», площею 0,2252 га з загальної площі ділянки 0,2501 га, що належить ОСОБА_1 на праві власності.
В обґрунтування позовної заяви зазначив, що у постійному користуванні ДП «Ліси України» перебувають землі державного лісового фонду, зокрема квартал 68 Чалівського лісництва філії «Полтавське лісове господарство».
23.08.2023 року у ході моніторингу стану використання земель державного лісового фонду було виявлено, що частина земельної ділянки лісового фонду в межах кварталу 68 виділу 23 Чалівського лісництва поза волею власника - держави, оскільки Полтавською районною державною адміністрацією не приймалося рішення про вилучення зазначеної земельної ділянки з постійного користування ДП «Полтавський лісгосп» (правонаступник ДП «Ліси України»), без згоди постійного лісокористувача, вибула у чуже незаконне володіння та зареєстрована з кадастровим номером 5324083907:07:001:0106.
25.02.2024 року отримавши інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, щодо об`єкта нерухомого майна номер інформаційної довідки 367251388 від 25.02.2024 року стосовно земельної ділянки з кадастровим номером 5324083907:07:001:0106, встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером 5324083907:07:001:0106 загальною площею 0,25 га (далі - спірна земельна ділянка) на підставі договору купівлі-продажу, перейшла у власність ОСОБА_1 . Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером 5324083907:07:001:0106 здійснено Полтавською регіональною філією центру ДЗК від 02.09.2008 р. Цільове призначення вказаної земельної ділянки визначено- для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), адреса: АДРЕСА_1 .
ДП «Харківська державна лісовпорядна експедиція» ВО «Укрдержліспроект» листом № 465 від 13.11.2023 підтвердила часткову приналежність земельної ділянки 5324083907:07:001:0106 до земель державного лісового фонду, зазначивши, що згідно з матеріалами лісовпорядкування 2017 року, земельна ділянка з кадастровим номером 5324083907:07:001:0106, має частковий перетин з межами кварталу 68 Чалівського лісництва філії «Полтавське лісове господарство» ДП «Ліси України», площа перетину меж земельної ділянки з кадастровим номером 5324083907:07:001:0106 з межами кварталу 68 Чалівського лісництва філії «Полтавське лісове господарство» ДП «Ліси України» становить 0, 2252 га з загальної площі ділянки 0,2501 га.
Наразі спірна земельна ділянка перебуває у постійному користуванні ДП «Ліси України» в порядку правонаступництва.
Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 03 вересня 2025 року у задоволенні позову відмовлено у зв`язку із відсутністю підстав для його задоволення.
Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку оскаржило ДСГП «Ліси України», посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просили скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення позову.
Апеляційну скаргу обгрунтовано тим, що судом вибірково досліджені матеріали справи. В рішенні описані лише документи, що стосуються права власності на земельну ділянку відповідача та не зазначено жодного документа, що підтверджує право постійного користування позивача.
Вказано, що судом не взято до уваги, що лист Головного управління Держземагентства у Полтавській області від 13.11.2013 №03-11/691 не містить кадастрового номеру земельної ділянки інформація про яку стосується. Тому підстав стверджувати, що дана інформація стосується виключно земельної ділянки з кадастровим номером 5324083907:07:001:0106 немає.
Також вказано, що ОСОБА_2 набув право власності на земельну ділянку лише 14.11.2025, після чого одразу її відчужив відповідачу.
Зазначено, що відповідач не надав до суду доказів щодо відкритого користування спірною земельною ділянкою, що надало б працівникам лісогосподарського підприємства встановити той факт, що земельна ділянка перебуває в чиїйсь власності. Даних про те, що на спірній земельній ділянці перебуває майно відповідача, або, що він поніс витрати на її покращення, матеріали справи не містять. 
Вважають, що висновок суду першої інстанції про можливість зворотної дії в часі правових норм, які набули чинності відповідно до ЗУ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» є помилковим.
Посилались на те, що суд при ухваленні рішення не взяв до уваги жодного картографічного матеріалу, що призвело до винесення оскаржуваного рішення.
Від представника ОСОБА_1 – адвоката Коморної О.В. надійшов відзив, у якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення – без змін.
Відзив обгрунтовувала тим, що позивачем не доведено порушення відповідачем земельних прав, а відтак, його право, за захистом якого він звернулася до суду, не порушено. 
Вказано, що судом першої інстанції при ухваленні рішення дотримано вимоги процесуального і матеріального права.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що з листа Головного управління Держземагенства у Полтавській області Відділ держземагенства у Полтавському районі Полтавської області вбачається, що земельна ділянка площею 0,2500 га (рілля), перебувала у власності ОСОБА_2 , згідно «Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №504379, зареєстрованого в книзі записів державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договір оренди землі за № 010854600233 від 02.09.2008 року для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд» (відповідно до класифікації видів цільового призначення земель, затвердженої наказом Держкомзему України № 548 від 23.07.2010 року, цільове призначення даної земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована в АДРЕСА_2 на території Микільської сільської ради Полтавського району Полтавської області, Відділ Дерземагенства у Полтавському районі повідомляє, що згідно додатку 6 до Порядку ведення Державного земельного кадастру затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 року № 1051 обмеження щодо використання земельної ділянки відсутні.
Відповідно до договору купівлі- продажу від 14.11.2013 року ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_1 прийняв у власність земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер 5324083907:07:001:0106, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , сплативши за неї грошову суму, вказану у договорі.
Відповідно до п 1.2 договору купівлі- продажу ця земельна ділянка належала ОСОБА_2 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку ЯЖ № 504379, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі відділом земельних ресурсів у Полтавському районі Полтавської області за № 010854600233 від 02.09.2008 року, право власності на яку зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 14.11.2013 року №3379519.
Згідно Інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку, реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна земельна ділянка, кадастровий номер 5324083907:07:001:0106, площею 0,25 га, на праві власності належить ОСОБА_1 (а. с. 16-17).
Відповідно до відомостей про земельну ділянку, земельна ділянка, кадастровий номер 5324083907:07:001:0106, площею 0,25 га, має цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, присадибна ділянка. (а. с. 16).
Судом встановлено, що першому власнику ОСОБА_2 спірна земельна ділянка передана у власність в 2008 році, 17 років минуло з моменту набуття права власності, також виділена ОСОБА_2 земельна ділянка, розташована в межах населеного пункту вже мала самостійну поштову адресу - АДРЕСА_1 .
Відповідач ОСОБА_1 отримавши у власність земельну ділянку згідно договору купівлі- продажу від 14.11.2013 року відкрито користувався нею протягом 12 років та є добросовісним набувачем.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, спірна земельна ділянка йому була передана у власність 2013 році, якою він відкрито та добросовісно користувався протягом 12 років.
Ураховуючи зворотність в часі редакції ст. 388 ЦК України, від 09.04.2025, місцевий суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та витребування у відповідача земельної ділянки.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Положеннями статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
У статті 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три критерії, які потрібно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує таке втручання легітимну мету; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним такій меті.
Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.
Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення загального («суспільного», «публічного») інтересу, яким може бути, зокрема, інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства може становити суспільний (загальний) інтерес (рішення від 02 листопада 2004 року в справі «Tregubenko v. Ukraine», заява № 61333/00, пункт 54).
Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо добросовісна особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки пропорційності ЄСПЛ, як і з питань наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку сферу розсуду, за винятком випадків, коли такий розсуд не ґрунтується на розумних підставах.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге- стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало заходів втручання у право мирного володіння майном.
У пункті 71 рішення від 20 жовтня 2011 року в справі «Rysovskyy v. Ukraine» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити допущену в минулому «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Ризик будь-якої помилки державного органу має покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.
Зазначені вище гарантії стосуються випадків, коли, діючи добросовісно, особа набула майнове право, зокрема право власності, від держави чи територіальної громади, які діяли під впливом помилки. Тоді як недобросовісна поведінка набувача майна у приватну власність чи як його, так і відчужувача відповідного майна, не є набуттям права приватної власності під впливом помилки органу влади та не зумовлює таке набуття. Більше того, повернення власникові майна від недобросовісної особи не може становити для останньої індивідуальний і надмірний тягар (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 вересня 2023 року в справі № 910/8413/21).
У такій категорії справ, досліджуючи, чи добросовісно діє особа - набувач майна, суду слід з`ясувати, чи могла така особа знати або обґрунтовано припускати, зокрема, що земельна ділянка, яку вона набуває, накладається на землі ведення лісового господарства чи дотримані інші критерії добросовісного набуття майна.
Вказані висновки були викладені в постанові Верховного Суду від 07 травня 2025 року при розгляді справи № 128/680/21.
В даному випадку, колегією суддів встановлено, що виділена відповідачу земельна ділянка була не заліснена, розташована в межах населеного пункту та вже мала самостійну поштову адресу - АДРЕСА_1 .
Також Верховний Суд звернув увагу, що 09 квітня 2025 року набув чинності Закон України від 12 березня 2025 року «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», яким внесено зміни до статей 261, 388, 390, 391 ЦК України, і який має бути враховано судами з огляду на частину другу розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.
За змістом ст. 388 ЦК України держава, територіальна громада, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті, також не може витребувати майно від добросовісного набувача на свою користь, якщо: 1) з моменту реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності першого набувача на нерухоме майно, передане такому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність, незалежно від виду такого майна, минуло більше десяти років; 2) з дати передачі першому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність нерухомого майна, щодо якого на момент такої передачі законодавством не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності, минуло більше десяти років.
Дія положень цієї частини не поширюється на випадки, якщо майно на момент вибуття з володіння держави або територіальної громади належало:
а) до об`єктів критичної інфраструктури;
б) до об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави;
в) до об`єктів та земель оборони;
г) до об`єктів або територій природно-заповідного фонду, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів (територій) на момент вибуття з володіння;
ґ) до гідротехнічних споруд, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів на момент вибуття з володіння;
д) до пам`яток культурної спадщини, які не підлягали приватизації.
Згідно ч. 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо:
нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом;
нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом.
Посилання на те, що відповідач не надав до суду доказів щодо відкритого користування спірною земельною ділянкою та те, що на спірній земельній ділянці перебуває майно відповідача, або, що він поніс витрати на її покращення, матеріали справи не містять, колегія суддів не приймає до уваги.
Вказані доводи спростовуються вищенаведеними висновками, матеріалами справи та не спростовані позивачем.
Враховуючи, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, спірна земельна ділянка йому була передана у власність 2013 році, якою він відкрито та добросовісно користувався протягом 12 років, колегія суддів, з урахуванням зворотності в часі редакції ст. 388 ЦК України, від 09.04.2025, вважає, що висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення вказаного позову та витребування у відповідача земельної ділянки є обгрунтованим.
Апеляційний суд не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що суд при ухваленні рішення не взяв до уваги жодного картографічного матеріалу.
Земельна ділянка відповідача має кадастровий номер, її межі внесені до ДЗК ще у 2008 році. 
Матеріали лісовпорядкування не є правовстановлюючими документами на землю, а є лише технічними документами. 
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції немає.
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи немає.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 383, апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» – залишити без задоволення.
Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 03 вересня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.
Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 30 березня 2026 року.

Головуючий    Т.В. Одринська 

Судді       В.П. Пікуль

В.М. Триголов