печерський районний суд міста києва

Справа № 757/57647/24-ц 
пр. № 2-2805/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 березня 2026 року Печерський районний суд м. Києва у складі:
головуючого - судді Литвинової І. В.,
за участю секретаря судового засідання - Когут Н. В.,
представника позивача, - Малиновської В.Д.,
представника відповідача, - Рури Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про повернення безпідставно списаних коштів та стягнення моральної шкоди,
УСТАНОВИВ:
І. Позиція сторін у справі.
У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Печерського районного суду м. Києва із позовом, в якому просила стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на її користь безпідставно стягнуті грошові кошти у розмірі 165 009, 52 грн та моральну шкоду у розмірі 50 000, 00 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08 жовтня 2013 року позивач підписала Анкету-заяву, на підставі якої отримала кредитну картку «Універсальна» (тариф «Універсальна GOLD»), а 10 вересня 2014 року на цій картці було встановлено кредитний ліміт у розмірі 8 000,00 грн, який згодом 04 грудня 2018 року було знижено до 0,00 грн. 08 червня 2016 року позивач уклала окремий Договір № KUB1465377350624, за умовами якого отримала позику в розмірі 200 000,00 грн, шляхом перерахування коштів на кредитну картку № НОМЕР_1 , і ця позика була повністю погашена рівними щомісячними платежами. Внаслідок користування коштами, отриманими саме за договором позики, на картці утворилася заборгованість, на яку банк продовжував нараховувати відсотки та пеню за тарифами картки «Універсальна GOLD», хоча ці тарифи, Умови та Правила надання банківських послуг ніколи не були погоджені з позивачем у належній формі, оскільки Анкета-заява від 08 жовтня 2013 року не містить конкретних умов щодо процентної ставки, пені чи штрафів, а відповідна інформація розміщена в окремих документах, які позивач не підписувала. У вересні 2019 року банк звернувся з позовом про стягнення заборгованості, яка нібито утворилася внаслідок використання кредитного ліміту за Анкетою-заявою, проте Постановою Київського апеляційного суду від 29 вересня 2021 року у справі № 755/14843/19-ц у задоволенні позову було відмовлено в повному обсязі, а обставини підписання Анкети-заяви, укладення договору позики, встановлення та зміни кредитного ліміту, а також відсутність погодження Умов і Тарифів банку вже встановлені судом і мають преюдиційне значення. Станом на дату звернення до суду на картці обліковується заборгованість у розмірі 419 082,79 грн, яка складається переважно з неправомірно нарахованих відсотків та штрафних санкцій, у зв`язку з чим позивач вважає нарахування такої заборгованості неправомірним. Крім того, з 11 серпня 2016 року позивач поповнила рахунок на загальну суму 420 365,55 грн, з яких витрати на власні потреби склали 9 777,33 грн, а списання платежів за послугою КУБ - 245 578,70 грн, унаслідок чого безпідставно списано 165 009,52 грн, які підлягають поверненню на підставі ст. ст. 1071, 1212 ЦК України. Позивач зазначила, що неправомірні дії банку, зокрема нарахування боргу понад 800 000 грн та систематичне безпідставне списання коштів, призвели до значних моральних страждань, погіршення емоційного стану, психологічного дискомфорту та обмеження можливостей нормального життя, у зв`язку з чим позивач просить стягнути на її користь моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн. На підставі вищенаведеного позивач звернулася до суду за захистом своїх порушених прав.
Представник відповідача подав до суду відзив, у якому зазначив, що 08 жовтня 2013 року позивач, підписавши Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, добровільно приєдналася до Умов та Правил тієї редакції, яка діяла на момент підписання та була розміщена на офіційному сайті банку https://privatbank.ua/terms, унаслідок чого між сторонами виникли договірні правовідносини, у тому числі щодо кредитної картки «Універсальна GOLD», а 24 лютого 2020 року позивач повторно підтвердила ознайомлення з цими Умовами та зобов`язання їх виконувати. 08 червня 2016 року позивач уклала Договір позики № KUB1465377350624, за умовами якого отримала 200 000,00 грн, підтвердила ознайомлення з Умовами та Правилами банку, доручила банку проводити договірне списання коштів з усіх своїх рахунків на погашення заборгованості, а також погодилася з можливістю автоматичного списання коштів у межах кредитного ліміту, Таким чином, оскільки позивач не надала належних доказів повного погашення заборгованості за кредитним договором, а виписки по рахунку свідчать про наявність непогашеної заборгованості, позовні вимоги про стягнення безпідставно списаних коштів не підлягають задоволенню. Крім того, звертав увагу суду, що наявність між сторонами договірних (зобов`язальних) правовідносин виключає застосування норм ст. 1212 ЦК України про безпідставне збагачення, а вимога про стягнення моральної шкоди є необґрунтованою, оскільки позивач не довела факту протиправної поведінки банку, причинно-наслідкового зв`язку між діями банку та заподіяною шкодою, а також розміру такої шкоди. На підставі викладеного, відповідач просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Просив застосувати суд наслідки пропуску позивачем строків позовної давності.
У відповіді на відзив, представник позивача зазначив, що твердження відповідача про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг є необґрунтованим, оскільки Анкета-заява від 08 жовтня 2013 року не містить конкретних умов кредитування, а самі Умови, Правила та тарифи картки «Універсальна GOLD» ніколи не підписувалися позивачем і не були доведені до її відома у належній формі. Апеляційний суд у постанові від 29 вересня 2021 року у справі № 755/14843/19-ц вже встановив, що Витяг з Умов не містить підпису позивача, тому не може вважатися частиною договору. Разом з тим, позика за договором № KUB1465377350624 від 08 червня 2016 року була повністю погашена, а нарахування відсотків та пені за тарифами картки на цю суму є неправомірним змішуванням двох різних договорів. Автоматичне списання коштів не легітимізує безпідставне нарахування. Щодо позовної давності позивач заперечує її пропуск, оскільки перебіг строку розпочався після скасування заочного рішення апеляційним судом у 2021 році та продовження неправомірного нарахування заборгованості. Таким чином, на думку позивача, відзив не спростовує позовних вимог, а позов підлягає задоволенню в повному обсязі.
ІІ. Процесуальні дії і рішення суду.
06 грудня 2024 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано 12 грудня 2024 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями.
18 грудня 2024 року ухвалою судді відкрито провадження у справі, для розгляду справи у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.
10 лютого 2025 року представник відповідача через Електронний суд подав відзив на позовну заяву.
18 лютого 2025 року позивач через Електронний суд подала відповідь на відзив на позовну заяву.
12 серпня 2025 року від представника відповідача через Електронний суд надійшло клопотання про долучення доказів у справі.
13 серпня 2025 року ухвалою суду, постановленою на місці, без виходу до нарадчої кімнати, задоволено клопотання представника відповідача про долучення до матеріалів справи виписки по рахунках позивача станом на 04 серпня 2025 року.
Разом з цим, 13 серпня 2025 року ухвалою суду витребувано у ПрАТ «СК «Інгосстрах» копію договору страхування від 07 липня 2015 року за № DNH0ZKF-1567420, укладений з ОСОБА_1 та відомості щодо пролонгації договору та на який строк.
24 вересня 2025 року представник позивача через Електронний суд подала до суду заяву про залишення позову без розгляду в частині позовних вимог.
08 жовтня 2025 року ухвалою суду позовну вимогу про визнання припиненим зобов`язання за анкетою-заявою від 08 жовтня 2013 року, що виникло між Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» (код ЄДРПОУ 14360570) і ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) в частині нарахованої заборгованості у розмірі 419 082, 79 грн, залишено без розгляду.
18 листопада 2025 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
Представник позивача Малиновська В.Д. у засіданні позовну заяву підтримувала в повному обсязі, просила її задовольнити.
Представник відповідача Рура Н.В. у засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог на підставі доводів викладених у відзиві на позовну заяву.
Суд, заслухавши обґрунтування і заперечення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
ІІІ. Фактичні обставини справи.
08 жовтня 2013 року, шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, ОСОБА_1 приєдналася до Умов та Правил надання банківських послуг тій редакції, що діяла на дату підписання та розміщена на сайті банку https://privatbank.ua/terms. З моменту підписання Заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, між Банком та позивачем був укладений договір № б/н від 08 жовтня 2013 року, шляхом приєднання клієнта до запропонованого Банком договору.
08 червня 2016 року ОСОБА_1 скористалася послугою Банку за проектом "КУБ" та уклала Договір № KUB1465377350624, за умовами якого позичальник висловлював свою готовність взяти позику під проценти у будь-якої особи, хто прийме таку пропозицію повністю або частково, а розмір такої позики визначався банком.
24 червня 2016 року ОСОБА_1 отримала кредитні кошти в розмірі 200 000,00 грн. за проектом "КУБ" на кредитну картку НОМЕР_1 .
Внаслідок користування цими коштами утворилася заборгованість, на яку банком нараховано відсотки, пеню.
24 червня 2020 року заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 755/14843/19 ухвалено стягнути на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість із ОСОБА_1 у розмірі 364 353, 03 грн.
Постановою Київського апеляційного суду від 29 вересня 2021 року заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 червня 2020 року у справі № 755/14843/19 скасовано, у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено у повному обсязі.
12 листопада 2024 року адвокат Малиновська В.Д. в інтересах ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» із вимогою про припинення зобов`язання ОСОБА_1 у правовідносинах із АТ КБ «ПриватБанк», що виникли на підставі Анкети-заяви від 08 жовтня 2013 року, шляхом скасування заборгованості на суму 419 082, 79 грн; повернути ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 143 542, 85 грн, які були безпідставно списані АТ КБ «ПриватБанк» як нараховані відсотки та штрафні санкції за Анкетою-заявою від 08 жовтня 2013 року. 
ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду.
Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з положеннями ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.
Таким чином, встановлені судом факти свідчать, що між сторонами виникли договірні відносини, які виключають застосування ст.1212 ЦК України як підставу стягнення з відповідача заявлених позивачем коштів.
Так, загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереження майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, відповідно до якої особа , яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. 
Загальна умова ч.1 ст. 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, оскільки отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі ст.1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
Якщо ж зобов`язання не припиняється з підстав, передбачених ст.ст.11,600,601, 604- 607,609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов`язання). 
Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі.
При цьому, Верховний Суд України у постанові від 24.09.2014 р. №6-122цс14 зробив правовий висновок, зазначивши, що ст.1212 ЦК України застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч.1 ст.1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.
Таким чином, норми ст.ст.1212, 1213 ЦК України, застосовуються до позадоговірних зобов`язань.
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.
Отже, наявність між сторонами зобов`язальних правовідносин, виключає можливість задоволення позову в порядку статті 1212 ЦК України. У такому випадку права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права.
Встановлені судом факти свідчать, що між сторонами виникли договірні відносини, які виключають застосування ст.1212 ЦК України як підставу стягнення з відповідача заявлених позивачем коштів.
Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, у зв`язку з неналежним способом захисту його порушеного права.
Стосовно вимоги про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.
Згідно зі статтею 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт завдання позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони завдані, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює завдану йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Під шкодою розуміється майнова шкода, що виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому майнового права, та (або) применшенні немайнового блага (життя, здоров`я тощо). Такий елемент як наявність шкоди полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється законом.
Протиправною у цивільному праві вважається поведінка, яка порушує імперативні норми права або санкціоновані законом умови договору, внаслідок чого порушуються права іншої особи.
Причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стає об`активним наслідком поведінки заподіювана шкоди. Наявність такої умови цивільно-правової відповідальності, як причинний зв`язок між протиправною поведінкою і шкодою (збитками), зумовлена необхідністю встановлення факту, що саме протиправна поведінка конкретної особи, на яку покладається така відповідальність, є тієюбезпосередньою причиною, що з необхідністю та невідворотністю спричинила завдання шкоди.
Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за вини заподіювана шкоди (умислу або необережності). Вина є суб`єктивним елементом відповідальності і полягає у психічному ставленні особи до вчинення нею протиправного діяння.
Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить наявність шкоди, протиправну поведінку заподіювана шкоди, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювана. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього органу чи його посадових чи службових осіб. При цьому факт неправомірності (незаконності) прийняття неправомірного рішення, вчинення дії чи бездіяльності органів державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди. 
Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили.
Згідно ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як визначено у ч. 1 та ч. 2 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Згідно ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку, що в позовній заяві відсутні посилання на норму права та умови договору, на підставі якої заявлено вимоги щодо стягнення моральної шкоди. Позивачем не надано доказів в підтвердження спричинення щодо неї відповідачем протиправних діянь, доказів погіршення емоційного здоров`я такими протиправними діями, причинного зв`язку між діянням та заподіяною шкодою, а також обґрунтування розміру моральної шкоди
Таким чином, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їхній сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є безпідставним і відмовляє у його задоволенні.
Разом з тим, при подачі відзиву на позовну заяву, представником АТ КБ «ПриватБанк» було подано до суду заяву про застосування строків позовної давності.
Відповідно до положень статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей: забезпечувати юридичну визначеність та остаточність, а також захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в тому випадку, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що відбувалися в далекому минулому, спираючись на докази, які вже могли втратити достовірність та повноту із плином часу (справа «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).
Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.
Для обчислення позовної давності застосовують загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18).
Оскільки судом встановлені самостійні підстави для відмови у задоволенні позову, суд не застосовує строки позовної давності як підставу для відмови у позові. За таких підстав заява представника відповідача в цій частині задоволенню не підлягає.
На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі, керуючись ст.ст. 1-23, 76-82, 89, 95, 258-259, 263-265, 267, 274-279, 352-355 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про повернення безпідставно списаних коштів та стягнення моральної шкоди, залишити без задоволення.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення. 

Суддя І. В. Литвинова