ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/15321/25	
Головуючий в 1 інстанції: Потоцька Н.В.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду 
у складі: головуючої судді – Шевчук О.А.,
суддів: Бойка А.В., Єщенка О.В

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження апеляційні скарги НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_2 ) та ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_2 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИЛА:
У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції із позовом до НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_2 ) в якому просить:
- визнати протиправними дії НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України щодо не нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього грошове забезпечення за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, за період з 10.10.2024 по 10.04.2025 включно;
- зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України сплатити на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, за період з 10.10.2024 по 10.04.2025 включно відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України щодо не нарахування та виплати ОСОБА_1 середнього грошове забезпечення за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, за період з 16.10.2024 по 15.04.2025.
Зобов`язано НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, за період з 16.10.2024 по 15.04.2025 у сумі 43356,27 грн., відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.
У задоволенні решти вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, НОМЕР_1 Прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_2 ) надали апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять змінити рішення суду першої інстанції, визначивши суму середнього заробітку, з урахуванням аргументів апеляційної скарги.
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до не погодження з визначеним судом першої інстанції розміром компенсації, оскільки судом не правильно обраховано середній заробіток за час вимушеного прогулу та відповідач, з урахуванням наведеного розрахунку, просить стягнути 28577,92 грн.
Також, не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 надав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині визначення суми стягнення та прийняти нове, з урахуванням аргументів апеляційної скарги.
Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до не погодження з визначеним судом першої інстанції розміром компенсації, оскільки, на думку апелянта, судом не правильно обраховано середній заробіток за час вимушеного прогулу та позивач, з урахуванням наведеного розрахунку, просить стягнути 75954,82 грн.
Учасники справи своїм процесуальним правом подання відзивів на апеляційні скарги не скористались.
Відповідно до частини 1 статті 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 проходив військову службу у НОМЕР_1 прикордонному загоні Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) з 05.08.2015 по 09.10.2024.
Наказом від 09.10.2024 №643-ос позивача звільнено з військової служби. Відповідно до цього наказу, остаточною датою закінчення проходження військової служби слід вважати 15 жовтня 2024 року.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 15.01.2025 у справі №420/36124/24 зобов`язано НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 року по 28.02.2018 року включно, із застосуванням місяця, в якому відбулося підвищення посадових окладів військовослужбовців - січень 2008 року, з урахуванням виплачених сум.
26.04.2025 НОМЕР_1 прикордонним загоном Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) виплачено позивачу 75970,29 грн., на виконання рішення суду у справі №420/36124/24.
Оскільки позивача було виключено зі списків особового складу 15.10.2024, а крайню виплату відповідачем здійснено 26.04.2025, то відповідачем затримано розрахунок з 16.10.2024 по 25.04.2025.
29.04.2025 ОСОБА_1 направив заяву на адресу НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) щодо виплати середнього грошове забезпечення за час затримки остаточного розрахунку при звільненні.
Відповідь на заяву не надана.
Не погоджаючись з такими діями позивач звернувся до суду з цим позовом.
Вирішуючи спір суд першої інстанції виходив з того, що відповідач провів фактичний розрахунок з позивачем поза межами строку, встановленого ст. 116 КЗпП України. Враховуючи, що непроведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати грошового забезпечення на підставі ст. 117 КЗпП України у загальному розмірі 43356,27 грн., застосувавши критерії зменшення розміру відшкодування.
Надаючи правову оцінку рішенню суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Колегія суддів розглядаючи апеляційні скарги встановила, що учасниками справи надано до апеляційних скарг довідку щодо суми виплаченої позивачу під час звільнення, яка складає 240343,26 грн., та довідку про виплачені ОСОБА_1 кошти на виконання рішень суду №420/36124/24 та №420/36122/24, згідно яких йому було виплачено 202282,20 грн. (79968,73 грн. +122313,47 грн.).
З урахуванням вищенаведених відомостей, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до приписів абзацу 1 статті 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Згідно із статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
Ні Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991р. за №2011-XII, ні іншими підзаконними нормативними актами не врегульовані питання порушення роботодавцем (у цьому випадку військовою частиною) строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення. Не врегульовані вказані правовідносини й іншими нормативними актами, які регулюють питання прийняття, проходження та звільнення з військової служби.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Ця позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 20.05.2020р. у справі №816/1640/17, від 16.07.2020р. у справі №400/2884/18.
Відтак, оскільки наведеними нормативними актами не врегульовано питання строків проведення повного розрахунку при звільненні з військової служби, а також не установлено правових наслідків недотримання такого строку, колегія суддів дійшла висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.
Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства.
Згідно статті 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
За приписами статті 117 КЗпП у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Відповідно до правової позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога, індексація тощо).
Також, у постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Як вже зазначалось вище, ОСОБА_1 звільнено 15.10.2024 р. Остаточний розрахунок при звільненні з позивачем проведено 26.04.2025 р., що сторонами у справі не заперечується.
Отже, відповідачем було проведено фактичний розрахунок з позивачем не у строк, встановлений положеннями ст.116 КЗпП України.
Враховуючи, що позивач проходив військову службу у відповідача, який всупереч норм чинного законодавства не здійснив з ним повного розрахунку на день виключення зі списків особового складу, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки виплати належних йому при звільненні сум на підставі статті 117 КЗпП України.
При цьому, слід зазначити, що індексація грошового забезпечення є державною гарантією, яка є обов`язковими для всіх підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, а тому є частиною грошового забезпечення та належить до складу належних звільненому працівникові сум у розумінні статті 116 КЗпП України.
Згідно з пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.
При цьому, вираховуючи суму яку слід стягнути на користь позивача, за період з 15.10.2024 р. по 26.04.2025 р., суд вірно зазначив, що середній заробіток в даному випадку слід обчислювати із застосуванням статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX, яка обмежує виплату середнього заробітку 6 місяцями, з застосування принципу співмірності цієї суми щодо коштів, які роботодавець невчасно сплатив працівникові, що сторонами у справі не заперечується.
Колегія суддів звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду в постанові по справі від 08.10.2025 у справі № 489/6074/23 відступила від висновку Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 6 грудня 2024 року у справі № 440/6856/22 щодо неможливості застосування до спірних сум (після 19.02.2022 року) принципу співмірності.
ВП ВС зазначила, що розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові ВП ВС від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин.
Отже, для цілей обчислення середнього заробітку в цій справі з урахуванням наведених позицій Великої Палати Верховного Суду підлягає встановленню: розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні; загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; частка коштів, яка не була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат.
В свою чергу, суд першої інстанції присуджуючи до стягнення суму в загальному розмірі 43356,27 грн., на переконання колегії суддів, не врахував усіх обставин цієї справи. Вираховуючи частку заборгованості, на думку колегії, суд першої інстнції не правильно вирахував розмір нарахованих позивачеві виплат під час звільнення та не врахував загальний розмір виплат нарахованих позивачеві при виключені зі списків, зокрема, сум заборгованості виплачених на виконання рішень суду в усіх справах.
Так, колегія суддів встановила, що ОСОБА_1 та НОМЕР_1 Прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_2 ) звертаючись до суду з апеляційними скаргами надали довідку щодо суми виплаченої позивачу під час звільнення, яка складає 240343,26 грн. (а.с.69,137), та довідку про виплачені ОСОБА_1 кошти на виконання рішень суду №420/36124/24 та №420/36122/24, згідно яких йому було виплачено 202282,20 грн. (79968,73 грн. +122 313,47 грн.) (а.с.68,138).
Колегія суддів вважає, що з наданих до суду доказів та інформації слід вираховувати середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні наступним чином.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, у серпні 2024 року виплати позивачу складають 39732,25 грн. та у вересні 2024 року виплати позивачу складають 35861,28 грн.
Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», середньоденне грошове забезпечення позивача складає: (39732,25 грн. + 35861,28 грн.) / 61 = 1190,06 грн.
Середній заробіток за період з 16.10.2024 по 15.04.2025 складає: 1190,06 грн. х 184 днів (6 місяців) = 218971,04 грн.
У цій справі загальний розмір виплат нарахованих позивачеві при виключенні зі списків особового складу складав 442625,46 гривень, з яких: 240343,26 грн. виплачено у добровільному порядку, а 202282,20 грн. (79968,73 грн. +122313,47 грн.) на виконання рішень суду.
Частка заборгованості відповідно до алгоритму виведеного Верховним Судом складає 79968,73 грн. / 442625,46 грн. * 100% = 18,06%
Отже, виходячи з принципу пропорційності, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку щодо виплати індексації грошового забезпечення, з урахуванням принципу співмірності, належна позивачу має складати 218971,04 грн. / 100% * 18,06% = 39546,17 грн.
Таким чином, розмір заборгованості який слід стягнути з НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 складає 39546,17 грн., що за встановлених обставин є співрозмірним з розмір простроченої заборгованості.
Наведені сторонами у справі розрахунку у апеляційних скаргах колегією суддів приймаються частково, проте на переконання суду саме наведений вище розрахунок буде забезпечувати справедливий баланс інтересів сторін трудових правовідносин. 
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права частково знайшли підтвердження під час апеляційного перегляду даної справи та є підставою для зміни рішення суду першої інстанції.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За приписами частини першої та частини другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 
Керуючись ст. ст. 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги НОМЕР_1 Прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військової частини НОМЕР_2 ) та ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2025 року змінити, виклавши мотивувальну частину рішення в редакції цієї постанови та абзац третій резолютивної частини рішення викласти в наступної редакції:
«Зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки остаточного розрахунку при звільненні, за період з 16.10.2024 по 15.04.2025 у сумі 39546,17 грн., відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.».
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 03 листопада 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуюча суддя: О.А. Шевчук 

Суддя: А.В. Бойко 

Суддя: О.В. Єщенко