ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4171/26 Справа № 175/8435/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Білоусова О.М. Суддя у 2-й інстанції - Никифоряк Л. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:
судді-доповідача Никифоряка Л.П.,
суддів Гапонова А.В., Халаджи О.В.,
за участі секретаря судового засідання Сахарова Д.О.,

Учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач Комунальний заклад «Слобожанський центр культурних послуг» Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області,
третя особа, яка не заявляла самостійних вимог щодо предмета спору, директор Комунального закладу «Слобожанський центр культурних послуг» Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області Коцарь Лілія Володимирівна,
розглянув відкрито в залі судових засідань апеляційного суду в місті Дніпро справу, що виникла з трудових правовідносин, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2025року, головуючий у суді першої інстанції Білоусова О.М.
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2025року  ОСОБА_1  подав в суд позов проти Комунального закладу «Слобожанський центр культурних послуг» Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області (далі – Центр культурних послуг), визначивши третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, директора Комунального закладу «Слобожанський центр культурних послуг» Слобожанської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області Коцарь Лілію Володимирівну з вимогами: визнати незаконним та протиправними дії директора Центру культурних послуг ОСОБА_2 з приводу протиправного накладення резолюції «заперечую» на заяві ОСОБА_1 від 14 травня 2025року про відсутність на робочому місці у зв`язку з викликом до суду та наступні дії щодо ініціювання та складання акту про відсутність позивача на робочому місці від 14 травня 2025року; зобов`язати відповідача в особі його керівництва утримуватись від будь-яких дій, що перешкоджають або можуть перешкодити позивачу у виконанні державних або громадських обов`язків, зокрема, відмовляти у наданні можливості та часу в період робочого часу для явки до суду чи інших правоохоронних органів за офіційним викликом та від безпідставного складання документів (фальшування), що фіксують нібито порушення трудової дисципліни позивачем за таких обставин; стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду, завдану протиправними діями, у розмірі 5000,00грн.
Існування таких вимог позивач пов`язував із тим, що він працює на посаді юрисконсульта в Центрі культурних послуг та 14 травня 2025року був зобов`язаний з`явитися до Індустріального районного суду міста Дніпра на 1100год для участі у судовому засіданні у кримінальному провадженні, у зв`язку з чим цього ж дня подав директору письмову заяву про відсутність на робочому місці у зв`язку з викликом до суду. Проте, директор на його заяві вчинила протиправну та незаконну дію, наклавши власноруч резолюцію «заперечую». Крім того, під час відсутності позивача на робочому місці у зв`язку з участю у судовому засіданні за ініціативи директора було вчинено дію щодо складання акту №1 про відсутність позивача на робочому місці від 14 травня 2025року. Складання такого акту позивач розцінює як протиправну дію та безпідставну спробу зафіксувати порушення трудової дисципліни та створити штучні підстави для можливого притягнення до відповідальності, а також, як протиправну дію.
Також стверджував, що дії директора спричинили позивачу душевні страждання, оскільки поставили під сумнів його добросовісність, створили стресову ситуацію, змусили витрачати час для доведення очевидних фактів та захисту своїх прав, викликали почуття образи, приниження та невпевненості у захищеності законних інтересів на робочому місці.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2025року відмовленоу задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання дій протиправними, виходив з того, що позивачем не доведено порушення його прав спірною резолюцією директора на заяві та складанням акту.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання відповідача утримуватись від певних дій, суд першої інстанції виснував про те, що судові рішення не мають містити приписів, які прогнозують можливі порушення чи дії на майбутнє.
Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції зазначав, що такі позовні вимоги не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, та є недоведеними.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
25 січня 2026року ОСОБА_1 подав безпосередньо до суду апеляційної інстанції за допомогою засобів поштового зв`язку апеляційну скаргу на рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2025року.
В апеляційній скарзі висловив вимоги: про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення його позовних вимог, постановлення окремої ухвали щодо «лжесвідчення свідків» та повернення надміру сплаченого судового збору у розмірі 1210,20грн.
Незаконність та необґрунтованість рішення суду на думку заявника полягає у тому, що судом першої інстанції спотворено суть позовних вимог та пояснень позивача, спотворено свідчення свідків, не враховано, що резолюція «заперечую» є протиправною, акт №1 складено фіктивно, проігноровано суперечності у доказах, не прийнято до уваги, що протиправні дії перешкоджають правосуддю.
Заявник стверджував, що поза увагою суду залишилась та обставина, що резолюція та акт порушують права позивача, дії відповідача є протиправними та такі дії спричинили позивачу моральну шкоду. Заборону на майбутні дії вважав законним способом захисту.
Крім того зазначав, що суд першої інстанції не врахував факт переплати позивачем судового збору, а саме сплату 2 420,40грн замість 1 211,20грн.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечив проти апеляційної скарги, заявляв, що обставини якими скаржник обґрунтовувала свої апеляційні вимоги, не підтверджені в результаті розгляду цього спору, доводи наведені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.
У відповіді на відзив на апеляційну скаргу позивач наполягав на тому, що доводи відзиву на апеляційну скаргу зводяться до перекручування обставин справи. 
Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
28 січня 2026року ухвалою судді Дніпровського апеляційного суду було витребувано з Дніпровського районного суду Дніпропетровської області цивільну справу №175/8435/25; 06 лютого 2026року справа надійшла на адресу апеляційного суду.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 11 лютого 2026року відкрито апеляційне провадження у справі.
05 березня 2026року ухвалою Дніпровського апеляційного суду справу призначено до судового розгляду на 1130год 21 квітня 2026року.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, довідками про доставку електронного листа та отримання документів в Електронному суді.
Фактичні обставини встановлені в ході судового розгляду, які підтверджені належними та допустимими доказами
14 травня 2025року ОСОБА_1 подав директору Центру культурних послуг Коцарь Л.В. письмову заяву «Про відсутність на робочому місці у зв?язку з викликом до суду», в якій повідомив, що відповідно до судового виклику (телефоном) його викликано до Індустріального районного суду міста Дніпро на 14 травня на 11:00год для участі у судовому засіданні у кримінальному провадженні. Просив вважати його відсутність на робочому місці 14 травня 2025року з 1040год до закінчення судового засідання (та часу, необхідного для повернення на робоче місце) такою, що спричинена поважною причиною, та сприяти виконанню ним процесуальних обов`язків /а.с.9/.
Директор Центру культурних послуг ОСОБА_2 на вищевказаній заяві ОСОБА_1 власноруч наклала резолюцію «заперечую, бо не надані підтвердження».
14 травня 2025року, секретарем Центру культурних послуг Марочкою А.О., в присутності свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , було складено Акт № 1 про відсутність працівника на робочому місці, в якому зазначено, що працівник ОСОБА_1 графік роботи з 08.00 до 14.00 (0,75 ставки), але станом на 17.00 працівник не з`явився та був відсутній на робочому місці 14 травня 2025року з 1040год до 1700год без поважної причини. Працівник відмовився надати документи, що підтверджують поважну причину відсутності працівника на робочому місці /а.с.10/.
20 травня 2025року ОСОБА_1 надав письмові пояснення директору Центру культурних послуг ОСОБА_2 щодо відсутності на робочому місці 14 травня 2025року, в яких просив вважати його відсутність на робочому місці 14 травня 2025року з 1040год (з урахуванням дороги та заторів до суду та від суду) поважною до 1400год (кінець робочого дня відповідно до графіку на 0,75 ставки) такою, що спричинена поважною причиною — виконанням громадянського обов`язку /а.с.11-12/.
До письмових пояснень ОСОБА_1 додав повістку про виклик до суду в кримінальному провадженні №202/14608/24, в якій наявні відповідна відмітка про його перебування як потерпілого в судовому засіданні в Індустріальному районному суді міста Дніпра з 1100год до 1309год 14 травня 2026року.
Допитані судом першої інстанції свідки ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 підтвердили, що 14 травня 2025року підписували Акт щодо відсутності позивача на робочому місці.
Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Суд апеляційної інстанції заслухав суддю-доповідача щодо змісту судового рішення, яке оскаржено, дослідив доводи апеляційної скарги та з`ясував межі, в яких повинна здійснюватися перевірка рішення, встановлюватися обставини і досліджуватися докази.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції надважливого значення надав тій обставині, що матеріали справи не містять доказів порушення прав та інтересів позивача, незаконність дій відповідача не підтверджено під час розгляду справи і не надано належних та достатніх доказів, які можливо покласти в основу для задоволення вимог позивача.
Вислухав пояснення учасників справи котрі з`явились до суду, за відсутності інших учасників справи, які повідомлені про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, так як судом першої інстанції при ухваленні рішення додержані норми матеріального і процесуального права.
Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).
Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Позивачем може бути особа, яка вважає, що її право, свободу чи інтерес порушено та створені перешкоди для реалізації її прав, що зумовило її звернення до суду. 
Стаття 16 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою встановлено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Тож, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, ніж тим, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.
Обов`язковою умовою для судового захисту будь-якого права є наявність достовірних даних про те, що право особи порушено, не визнане, або оспорене іншою особою, і цією особою має бути саме той суб`єкт, який вказаний у позовній заяві відповідачем. 
Визначальним для правильного вирішення даної справи є з`ясування питання про те, чи порушено право чи інтерес позивача діями відповідача та чи буде ефективним способом захисту прав позивача такий спосіб захисту як зобов`язання відповідача утриматись від вчинення дій, що перешкоджають або можуть перешкоджати позивачу у виконанні державних або громадських обов`язків.
При цьому, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права або виникнення додаткового обов`язку. 
Проте, позивачем не доведено перед судом належними та допустимими доказами, що наявність резолюції директора Центр культурних послуг на заяві ОСОБА_1 від 14 травня 2025року про відсутність на робочому місці у зв?язку з викликом до суду, а також складений в цей день акт № 1 про відсутність працівника на робочому місці, порушує права, свободи чи інтереси позивача. 
Водночас, судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи законні інтереси осіб.
У разі відсутності працівника на роботі він має надати роботодавцю докази поважності причин такої відсутності. В свою чергу роботодавець має право вимагати від працівника документальне підтвердження причин його відсутності на робочому місці. У разі ненадання таких доказів та невстановлення роботодавцем поважності відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, це може бути витлумачено роботодавцем як прогул та відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України може бути підставою для розірвання з працівником трудового договору з ініціативи роботодавця. 
Подаючи 14 травня 2025року директору Центру культурних послуг заяву про відсутність на робочому місці у зв?язку з викликом до суду, позивач не надавав директору доказів такого виклику, що і стало підставою для проставлення директором на цій заяві резолюції «заперечую, бо не надані підтвердження». За таких обставин резолюцію директора на заяві позивача не можна вважати протиправною чи незаконною дією.
Службова резолюція є написом уповноваженої особи на документі, що містить вказівки щодо виконання документа. Така резолюція на документі є лише елементом внутрішнього документообігу та сама по собі не може порушувати права чи інтереси працівника. 
Наявність резолюції на заяві позивача про відсутність на робочому місці не обмежила позивача у реалізації ним права на участь в судовому засіданні, незважаючи на таку резолюцію позивач все одно покинув робоче місце та 14 травня 2025року був присутній в судовому засіданні у кримінальному провадженні по справі №202/4608/24.
Тож, наслідків у вигляді обмеження права позивача на судовий захист не настало. 
Також, ніщо не свідчить про фіктивність чи протиправність складеного акту про відсутність працівника на робочому місці. 
Слід зазначити, що відсутність працівника на роботі може бути зафіксована відповідним актом. Заразом, законодавство не встановлює вимог до форми акту, тому він складається у довільній письмовій формі, такий акт про відсутність працівника на роботі може оформлюватись безпосередньо в день нез`явлення працівника на роботі, із зазначенням дати та часу відсутності працівника.
Тож, за відсутності працівника на роботі без завчасного надання ним доказів поважності причин такої відсутності роботодавець мав право скласти акт про відсутність працівника на роботі.
Акт № 1 від 14 травня 2025року засвідчив лише саму відсутність позивача на роботі у період з 1040год до 1700год, без зазначення причин такої відсутності та оцінки поважності/неповажності таких причин. Водночас, навіть сам позивач не заперечував, що в цей період часу на роботі він був відсутній.
Після надання позивачем 20 травня 2026року письмових пояснень та повістки про виклик до суду причини відсутності позивача на робочому місці 14 травня 2025року були визнані поважними.
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19). 
Будь-яких доказів, що у зв`язку з відсутністю 14 травня 2026року позивача на роботі відбулось обмеження зі сторони роботодавця прав позивача як працівника, суду не надано, позивач і надалі перебував у трудових відносинах з відповідачем, зі збереженням посади та заробітної плати, дисциплінарні стягнення у зв`язку з цим на позивача не накладались.
За встановлених у справі обставин, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не доведено факту порушення його прав, а також не доведено, що відповідач порушив будь-які законні права, свободи та інтереси позивача чи вчинив протиправні дії або бездіяльність у відношенні до нього що були предметом спору у цій справі, а тому суд першої інстанції вірно виснував про необхідність відмовити позивачу у задоволенні позову в частині позовних вимог про визнання дій незаконними та протиправними.
Суд правильно оцінив обставини справи та наданим доказам надав належну оцінку, а тому безпідставними є доводи апеляційної скарги щодо спотворення судом першої інстанції суті позовних вимог. 
Щодо позовних вимог про зобов`язання відповідача утриматись від вчинення дій, що перешкоджають або можуть перешкодити позивачу у виконанні державних або громадських обов`язків, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що такий спосіб захисту, як заборона вчиняти певні дії в майбутньому, не передбачений законодавством та такі вимоги не можуть бути задоволені судом. Судовому захисту підлягають вже порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси особи, а не потенційні чи можливі порушення таких прав у майбутньому.
Це кореспондується з положеннями частини першої статті 4 ЦПК України та частини першої статті 15 ЦК України, які визначають, що кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Способи захисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням. Право на застосування конкретного способу захисту виникає саме у разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу особи. 
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок розглядати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі, та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Формування змісту й обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. 
Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно в межах заявлених ними вимог і наданих доказів.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині зобов`язання відповідача утриматись від вчинення певних дій.
Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди є похідними від позовних вимог про визнання дій відповідача протиправними та беручи до уваги, що у задоволенні цих позовних вимог позивачу обґрунтовано відмовлено, то суд першої інстанції правильно виснував, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди задоволенню також не підлягають. 
За встановлених у справі фактичних обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
По суті, підстави позову й доводи апеляційної скарги свідчать про відсутність правових підстав та достатніх умов для задоволення позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги не спростовують фактичних обставин справи, встановлених судом і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Щодо вимог апеляційної скарги про постановлення окремої ухвали, то такі вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, оскільки апеляційним судом не встановлено передбачених статтею 262 ЦПК України підстав для вжиття заходів реагування та постановлення окремої ухвали відносно свідків, які були допитані під час розгляду справи судом першої інстанції, доводи скаржника в цій частині ґрунтуються виключно на суб`єктивній оцінці позивачем наданих свідками показань.
Щодо повернення позивачу надміру сплаченого судового збору у розмірі 1 210,20грн, який був сплачений за подання позовної заяви до суду першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що для вирішення питання щодо повернення надміру сплаченого судового збору позивач має звертатись з відповідним клопотанням до суду, на рахунок якого такий судовий збір було сплачено.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Ніщо не вказує на те, що судом не дотримано принципу рівності що витікає із змісту частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.
Водночас, заявником апеляційної скарги не підтверджено жодних порушень норм процесуального права, через які він не зміг повною мірою реалізувати свої процесуальні права чи які би призвели до ухвалення незаконного рішення, оскільки судом першої інстанції створені умови для того, щоб позивач надав пояснення та докази щодо обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність та обґрунтованість рішення суду, що дає підстави суду апеляційної інстанції відповідно до статті 375 ЦПК України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
У Х В А Л И В:
Залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_1 . 
Рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2025року — залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 21 квітня 2026року.

Судді: