ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2026 року	м. Одеса	Справа № 916/1799/25	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді: Таран С.В.,
Суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В.,
при секретарі судового засідання Фещук В.М.,
за участю представників:
від Департаменту комунальної власності Одеської міської ради – Бондар А.Г.,
від Приватного акціонерного товариства "ВФ УКРАЇНА" – участі не брали,
від Одеської обласної (військової) державної адміністрації – участі не брали,
від Комунального підприємства "Теплопостачання міста Одеси" – участі не брали,
розглянувши апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради
на рішення Господарського суду Одеської області від 26.11.2025, прийняте суддею Малярчук І.А., м. Одеса, повний текст складено 28.11.2025,
у справі №916/1799/25
за позовом: Департаменту комунальної власності Одеської міської ради
до відповідача: Приватного акціонерного товариства "ВФ УКРАЇНА"
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача:
-Одеської обласної (військової) державної адміністрації;
-Комунального підприємства "Теплопостачання міста Одеси"
про стягнення 503 525,49 грн

ВСТАНОВИВ:

У травні 2025 р. Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся з позовом до Приватного акціонерного товариства "ВФ УКРАЇНА", в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог б/н від 22.10.2025 (вх.№33267/25 від 22.10.2025), просив виселити відповідача з окремого індивідуально визначеного майна у вигляді відкритої площадки на покрівлі ЦТП загальною площею 10 кв.м, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 33а, на користь позивача, а також стягнути з відповідача на користь позивача неустойку за прострочення повернення об`єкта оренди у розмірі 503525,49 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані неправомірними діями відповідача, який, не зважаючи на припинення договірних орендних відносин з Департаментом комунальної власності Одеської міської ради, безпідставно не здійснив своєчасне повернення останньому об`єкта оренди – відкритої площадки на покрівлі ЦТП загальною площею 10 кв.м, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 33а, що зумовлює необхідність виселення Приватного акціонерного товариства "ВФ УКРАЇНА" з вказаного об`єкту нерухомого майна з нарахуванням неустойки у розмірі подвійної плати за користування орендованим майном за час прострочення у період з 01.06.2021 по 06.10.2025.
За вказаною позовною заявою місцевим господарським судом 12.05.2025 відкрито провадження у справі №916/1799/25 та в подальшому ухвалою суду від 03.09.2025 залучено Одеську обласну (військову) державну адміністрацію та Комунальне підприємство "Теплопостачання міста Одеси" до участі у даній справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача.
Ухвалою Господарського суду Одеської області від 22.10.2025 закрито провадження у справі №916/1799/25 в частині позовних вимог Департаменту комунальної власності Одеської міської ради до Приватного акціонерного товариства "ВФ УКРАЇНА" про виселення з окремого індивідуально визначеного майна у вигляді відкритої площадки на покрівлі ЦТП загальною площею 10 кв.м, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 33а, на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 26.11.2025 у справі №916/1799/25 (суддя Малярчук І.А.) частково задоволено позов; стягнуто з Приватного акціонерного товариства "ВФ УКРАЇНА" на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради 216761,89 грн неустойки та 3251,43 грн судового збору; у задоволенні решти вимог відмовлено.
Судове рішення мотивоване доведеністю позивачем факту несвоєчасного повернення Приватним акціонерним товариством "ВФ УКРАЇНА" майна, орендованого останнім на підставі укладеного з Департаментом комунальної власності Одеської міської ради договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до комунальної власності №ТГО-74/10 від 01.01.2010, який припинив свою дію 01.06.2021, що зумовило правомірність заявлення позивачем вимог про стягнення з відповідача неустойки за прострочення повернення об`єкта оренди за період 01.06.2021-06.10.2025, при цьому, перевіривши наведений позивачем розрахунок неустойки, суд першої інстанції встановив безпідставне включення до її складу податку на додану вартість та індексу інфляції, нарахованого на орендну ставку, а також помилкове визначення кінцевою датою нарахування 06.10.2025 (день підписання акту про повернення об`єкта оренди), внаслідок чого здійснив власний перерахунок відповідної суми неустойки.
Не погодившись з прийнятим рішенням, Департамент комунальної власності Одеської міської ради звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить змінити рішення Господарського суду Одеської області від 26.11.2025 у справі №916/1799/25 в частині стягнення неустойки шляхом викладення пункту 2 резолютивної частини останнього у новій редакції, відповідно до якої стягнути з Приватного акціонерного товариства "ВФ УКРАЇНА" на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради 503525,49 грн неустойки та 7552,88 грн судового збору.
Зокрема, апелянт наголошує на обґрунтованості проведеного ним розрахунку неустойки, передбаченої частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, та безпідставності здійснення місцевим господарським судом перерахунку з подальшим зменшенням її розміру за відсутності жодного обґрунтування причин такого зменшення.
22.12.2025 до суду апеляційної інстанції надійшов відзив Приватного акціонерного товариства "ВФ УКРАЇНА" на апеляційну скаргу б/н від 22.12.2025 (вх.№5115/25/Д2 від 22.12.2025), в якому останнє просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги Департаменту комунальної власності Одеської міської ради, а рішення Господарського суду Одеської області від 26.11.2025 у справі №916/1799/25 – залишити без змін, посилаючись на помилковість визначення позивачем періоду нарахування неустойки, на безпідставність включення до її складу податку на додану вартість та індексації і на наявність правових підстав для зменшення розміру цієї неустойки.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду у складі головуючого судді Таран С.В., суддів: Богатиря К.В., Поліщук Л.В. від 12.01.2026 у справі №916/1799/25 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження; встановлено строк для подання відзивів на апеляційну скаргу, а також будь-яких заяв чи клопотань з процесуальних питань до 27.01.2026. 
В подальшому ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 29.01.2026 вирішено розглянути апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради на рішення Господарського суду Одеської області від 26.11.2025 у справі №916/1799/25 поза межами строку, встановленого частиною першою статті 273 Господарського процесуального кодексу України, у розумний строк, достатній для забезпечення можливості реалізації учасниками процесу відповідних процесуальних прав з урахуванням запровадженого в Україні воєнного стану, та призначено дану справу до розгляду на 25.03.2026 о 12:00.
У судовому засіданні 25.03.2026 представник Департаменту комунальної власності Одеської міської ради підтримав апеляційну скаргу; представники Приватного акціонерного товариства "ВФ УКРАЇНА", Одеської обласної (військової) державної адміністрації та Комунального підприємства "Теплопостачання міста Одеси" участі не брали, хоча були належним чином сповіщені про дату, час та місце його проведення, що підтверджується матеріалами справи (т.4 а.с.89-91), при цьому Приватним акціонерним товариством "ВФ УКРАЇНА" у прохальній частині відзиву на апеляційну скаргу б/н від 22.12.2025 (вх.№5115/25/Д2 від 22.12.2025) заявлено клопотання про розгляд справи без його участі.
Одеська обласна (військова) державна адміністрація та Комунальне підприємство "Теплопостачання міста Одеси" своїм правом згідно з частиною першою статті 263 Господарського процесуального кодексу України не скористалися, відзивів на апеляційну скаргу не надали, що в силу частини третьої статті 263 Господарського процесуального кодексу України не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
В силу статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши пояснення представника апелянта, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування Господарським судом Одеської області норм права, колегія суддів дійшла наступних висновків.
01.01.2010 між Комунальним підприємством "Теплопостачання міста Одеси" ("Орендодавець") та Закритим акціонерним товариством "Український мобільний зв?язок" ("Орендар") укладено договір індивідуально визначеного нерухомого майна, що належить до комунальної власності №ТГО-74/10 (далі – договір №ТГО-74/10 від 01.01.2010), за умовами пункту 1.1 якого Орендодавець передає, а Орендар приймає у строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно у вигляді відкритої площадки на покрівлі ЦТП загальною площею 7 кв.м, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 33а, що знаходиться на балансі Орендодавця.
Згідно з пунктами 2.1, 2.4, 2.5, 2.6 договору №ТГО-74/10 від 01.01.2010 Орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання-передачі майна. У разі припинення цього договору майно повертається Орендарем Орендодавцю відповідно до порядку, передбаченого цим договором. Майно вважається поверненим Орендодавцю з моменту підписання сторонами акта приймання-передачі. Обов`язок по складанню акта приймання-передачі покладається на сторону, яка передає майно іншій стороні договору.
В силу пунктів 3.1, 3.2 договору №ТГО-74/10 від 01.01.2010 орендна плата визначається на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2006 №1846 "Про внесення змін до методики розрахунку і порядку використання плати за оренду державного майна", із врахуванням результатів конкурсу від 31.12.2009, щомісячна орендна плата становить 1200 грн, у тому числі ПДВ – 200 грн. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру місячної орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць.
Відповідно до пунктів 10.1, 10.5, 10.6 договору №ТГО-74/10 від 01.01.2010 цей договір вважається укладеним з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі орендованого майна та діє протягом одного року. У разі несвоєчасного повернення Орендарем майна, що є об`єктом оренди Орендодавцю орендна плата нараховується та підлягає сплаті по день оформлення акту прийому-передачі. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, але за ставкою орендної плати, яка діяла на дату припинення цього договору.
На підставі акту приймання-передачі б/н від 01.01.2010, підписаного на виконання умов договору №ТГО-74/10 від 01.01.2010, Орендареві було передано майно у вигляді відкритої площадки на покрівлі ЦТП загальною площею 7 кв.м за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 33а.
Додатковою угодою б/н від 01.05.2010 до договору №ТГО-74/10 від 01.01.2010 змінено найменування Орендаря на Приватне акціонерне товариство "МТС Україна" та збільшено розмір щомісячної орендної плати до 1488 грн.
01.04.2016 між Комунальним підприємством "Теплопостачання міста Одеси" та Приватним акціонерним товариством "МТС Україна" укладено додаткову угоду №1 до договору №ТГО-74/10 від 01.01.2010, відповідно до якої викладено пункт 1.1 договору оренду у наступній редакції, а саме: "Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно: впорядкування у вигляді відкритої площадки на покрівлі ЦТП площею 10 кв.м, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 33а (далі – майно), що знаходиться на балансі Орендодавця і вартість якого на момент укладання договору складала 17252 грн. Крім того, цієї додатковою угодою встановлено, що з 01.01.2016 щомісячна орендна плата становить 3509,68 грн, у тому числі ПДВ – 584,95 грн, за базовий місяць розрахунку грудень 2015 року, при цьому також узгоджено, що індекс інфляції за 12 місяців 2016 до сум місячної орендної плати застосовуватися не буде.
На виконання вищенаведеної додаткової угоди №1 від 01.04.2016 до договору №ТГО-74/10 від 01.01.2010 між сторонами останнього було підписано акт прийому-передачі, на підставі якого Орендодавець передає, а Орендар приймає у строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно у вигляді відкритої площадки на покрівлі ЦТП загальною площею 3 кв.м, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 33а.
Додатковим договором №2 від 16.04.2018, укладеним між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради та Приватним акціонерним товариством "ВФ УКРАЇНА", сторони, керуючись рішенням Одеської міської ради від 26.04.2017 №1962-VII "Про визнання таким, що втратило чинність рішення Одеської міської ради від 27.06.2006 року №56-V "Про впорядкування роботи виконавчих органів Одеської міської ради з виконання функцій орендодавця нежилих приміщень, що знаходяться в комунальній власності територіальної громади м. Одеси", та на підставі акту приймання-передачі від 16.04.2018 у договорі №ТГО-74/10 від 01.01.2010 змінено назву Орендодавця на "Департамент комунальної власності Одеської міської ради", а Орендаря – на Приватне акціонерне товариство "ВФ УКРАЇНА". 
Вказаною додатковим договором також продовжено строк дії договору №ТГО-74/10 від 01.01.2010 до 01.06.2018 та встановлено новий порядок сплати орендної плати, відповідно до якого з 01.01.2018 Орендар перераховує орендну плату, у встановленому даним договором розмірі, з урахуванням індексу інфляції та ПДВ, на поточний рахунок Департаменту комунальної власності Одеської міської ради; розмір орендної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру орендної плати за минулий місяць на щомісячний індекс інфляції, що друкується Мінстатом України; податок на додану вартість розраховується відповідно до вимог чинного законодавства; розподіл щомісячної суми орендної плати та перерахування її на рахунок Балансоутримувача та Орендодавця проводиться Орендарем у порядку, визначеному рішенням Одеської міської ради про бюджет міста Одеси на відповідний бюджетний рік; Орендар зобов`язаний вносити орендну плату щомісячно до 15 числа поточного місяця, незалежно від результатів його господарської діяльності.
У матеріалах справи міститься акт обстеження індивідуально визначеного майна у вигляді відкритої площадки на покрівлі ЦТП загальною площею 10 кв.м, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Корольова, 33а, який складений комісією у складі працівників позивача.
06.10.2025 між Департаментом комунальної власності Одеської міської ради ("Орендодавець"), Приватним акціонерним товариством "ВФ УКРАЇНА" ("Орендар") та Комунальним підприємством "Теплопостачання міста Одеси" ("Балансоутримувач") підписано акт повернення з оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності, за договором №ТГО-74/10 від 01.01.2010, на підставі якого відповідач повернув Балансоутримувачу зі строкового платного користування відкриту площадку на покрівлі ЦТП площею 10 кв.м, розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 33а.
07.10.2025 між Комунальним підприємством "Теплопостачання міста Одеси" ("Балансоутримувач") та Приватним акціонерним товариством "ВФ УКРАЇНА" ("Постачальник електронних комунікаційних мереж та/або послуг") укладено договір про розміщення об`єктів та/або споруд електронних комунікацій №ТМО-357/25, за умовами якого Балансоутримувач надає відповідачеві доступ до об`єкта – відкрита площадка на покрівлі ЦТП площею 10 кв.м, розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 33а.
Додатком до вищенаведеного договору є підписаний між Комунальним підприємством "Теплопостачання міста Одеси" та Приватним акціонерним товариством "ВФ УКРАЇНА" акт приймання-передачі об`єкта нерухомого майна, що перебуває у комунальній власності, який передається для цілей розміщення об`єктів та/або споруд електронних комунікацій.
Відповідачем на підтвердження своїх заперечень проти позовних вимог подано до суду першої інстанції копії:
-акту звірки взаємних розрахунків між Приватним акціонерним товариством "ВФ УКРАЇНА" та Комунальним підприємством "Теплопостачання міста Одеси" за договором №ТГО-74/10 від 01.01.2010 станом на 30.04.2025;
-матеріалів листування Приватного акціонерного товариства "ВФ УКРАЇНА" з Департаментом комунальної власності Одеської міської ради та Одеською обласною (військовою) державною адміністрацією;
-угоди про зарахування зустрічних однорідних вимог, укладеної Приватним акціонерним товариством "ВФ УКРАЇНА" та Комунальним підприємством "Теплопостачання міста Одеси";
-виписок по банківським рахункам Приватного акціонерного товариства "ВФ УКРАЇНА" тощо.
Предметом спору у даній справі, з урахуванням ухвали суду про закриття провадження від 22.10.2025 та заяви позивача про збільшення позовних вимог б/н від 22.10.2025 (вх.№33267/25 від 22.10.2025), є вимога про стягнення з Приватного акціонерного товариства "ВФ УКРАЇНА" на користь Департаменту комунальної власності Одеської міської ради 503525,49 грн неустойки за прострочення повернення об`єкта оренди у розмірі за період з 01.06.2021 по 06.10.2025.
Колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду погоджується з висновком Господарського суду Одеської області про часткове задоволення позову з огляду на наступне.
Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
Вказаний вище підхід є загальним і може застосовуватись при розгляді будь-яких категорій спорів, оскільки недоведеність порушення прав, за захистом яких було пред`явлено позов у будь-якому випадку є підставою для відмови у його задоволенні.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист – це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України).
Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Водночас позивач самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи, і в залежності від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту, при цьому застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Чинне законодавство визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Отже, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права.
Крім того, суди мають виходити із того, що обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, та має бути спрямований на захист порушеного права.
Враховуючи вищевикладене, виходячи із приписів статті 4 Господарського процесуального кодексу України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України, можливість задоволення позовних вимог перебуває у залежності від наявності (доведеності) наступної сукупності умов: наявність у позивача певного суб`єктивного права або інтересу, порушення такого суб`єктивного права (інтересу) з боку відповідача та належність (адекватність встановленому порушенню) обраного способу судового захисту. Відсутність (недоведеність) будь-якого з означених елементів унеможливлює задоволення позовних вимог.
Відповідно до частин першої, другої статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Згідно з приписами статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.
За умовами частини першої статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України).
Колегія суддів вбачає, що за своєю юридичною природою договір №ТГО-74/10 від 01.01.2010 є договором найму (оренди) комунального майна.
Частиною першою статті 759 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Отже, договір №ТГО-74/10 від 01.01.2010 став підставою виникнення у сторін за цим договором господарського зобов`язання відповідно до статей 11, 202, 509 Цивільного кодексу України.
Статтею 526 Цивільного кодексу України унормовано, що зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов закону, інших правових актів, договору, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
В силу статті 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись в установлений законом або договором строк.
Відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
Частиною першою статті 763 Цивільного кодексу України передбачено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.
Якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором (стаття 764 Цивільного кодексу України).
У частині другій статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №2269-XII від 10.04.1992, який був чинним станом на момент укладення між сторонами договору оренди, визначено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.
Системний аналіз вищевикладених приписів законодавства дозволяє зробити висновок, що для продовження дії договору оренди необхідна наявність таких юридичних фактів: продовження користування орендарем орендованим майном та відсутність своєчасного письмового повідомлення однієї зі сторін договору про припинення або зміну умов договору.
Правове регулювання процедури припинення орендних правовідносин спрямовано на досягнення справедливого балансу між правом орендодавця володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд і правом орендаря очікувати на стабільність та незмінність його майнового становища. У контексті наведених вище норм настання наслідків у вигляді припинення чи продовження договору є пов`язаним з дотриманням сторонами орендних правовідносин добросовісної та послідовної поведінки, обумовленої змістом укладеного договору, положеннями господарського законодавства, а також усталеними звичаями ділового обороту та документообігу.
Колегія суддів вбачає, що додатковим договором №2 від 16.04.2018 строк дій договору №ТГО-74/10 від 01.01.2010 узгоджено до 01.06.2018, проте, з урахуванням автоматичної пролонгації, передбаченої пунктом 10.6 вказаного договору оренди, та чинного на той час законодавства, строк дії цього договору було неодноразово продовжено, зокрема, в останній раз до 01.06.2021.
03.10.2019 Верховною Радою України було прийнято Закон України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ, у пункті 1 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" якого було передбачено, що цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію з 01.02.2020 (за виключенням окремих зазначених норм).
Водночас згідно з пунктом 5 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 з дня введення в дію цього Закону було визнано таким, що втратив чинність, Закон України "Про оренду державного та комунального майна" №2269-XII від 10.04.1992.
Закон України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 опублікований в офіційному друкованому виданні "Голос України" 26.12.2019, набрав чинності 27.12.2019 і введений в дію з 01.02.2020, а відтак саме з цієї дати підлягають застосуванню його приписи (за винятком окремих норм, наведених у розділі "Прикінцеві та перехідні положення").
За загальним правилом, якщо прийнятим нормативним актом порівняно з попереднім змінюється правове регулювання відносин в тій чи іншій сфері, то нові норми застосовуються з дати набрання ними чинності, якщо інше не визначено в самому нормативному акті (частина перша статті 5 Цивільного кодексу України).
Відповідно до пункту 2 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 договори оренди державного або комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, продовжуються в порядку, передбаченому законодавством, яке діяло до дати набрання чинності цим Законом, до дати, яка наступить раніше: набрання чинності рішенням Кабінету Міністрів України чи рішенням представницького органу місцевого самоврядування (щодо договорів оренди комунального майна, розташованого в межах відповідної територіальної громади), передбаченим абзацом 5 частини другої статті 18 цього Закону, або 01.07.2020. Після настання однієї з дат, яка відповідно до цього пункту наступить раніше, але у будь-якому випадку не раніше дня введення в дію цього Закону, договори оренди продовжуються в порядку, визначеному цим Законом. Договори оренди державного та комунального майна, укладені до набрання чинності цим Законом, зберігають свою чинність та продовжують діяти до моменту закінчення строку, на який вони були укладені.
Отже, порядок продовження договорів оренди державного та комунального майна, який діяв до 31.01.2020 та був передбачений Законом України "Про оренду державного та комунального майна" №2269-XII від 10.04.1992 (втратив чинність 31.01.2020), може бути застосовано до процедури продовження тих договорів, строк дії яких закінчився до 01.07.2020 включно, а щодо інших договорів оренди державного та комунального майна (строк дії яких закінчився після 01.07.2020) в силу вимог абзацу 3 пункту 2 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 має застосовуватися порядок продовження, визначений цим Законом.
Саме такий сталий правовий висновок Верховного Суду викладено в постановах від 19.07.2022 у справі №924/852/21 та від 09.11.2021 у справі №908/2637/20.
Враховуючи викладене, беручи до уваги те, що, як зазначалося вище, строк дії укладеного між сторонами договору №ТГО-74/10 від 01.01.2010 було продовжено до 01.06.2021, тобто останній не закінчився 01.07.2020, правовідносини щодо його подальшої пролонгації регламентовані Законом України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019.
Згідно з частиною першою статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 продовження договорів оренди здійснюється за результатами проведення аукціону, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Без проведення аукціону можуть бути продовжені договори, які: укладені та продовжуються вперше, за умови, якщо строк оренди за такими договорами становить п`ять років або менше; укладені без проведення аукціону з установами, організаціями, передбаченими частиною першою статті 15 цього Закону; укладені без проведення аукціону з підприємствами, установами, організаціями, передбаченими частиною другою статті 15 цього Закону відповідно до вимог статті 15 цього Закону, крім випадків, передбачених абзацами одинадцятим та дванадцятим частини другої статті 15 цього Закону; укладені з підприємствами, установами, організаціями, що надають соціально важливі послуги населенню, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, додатковий перелік яких може бути визначений представницькими органами місцевого самоврядування згідно із законодавством (частина друга статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019).
В силу частини третьої статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" №157-ІХ від 03.10.2019 договори оренди можуть бути продовжені на той самий строк, на який вони були укладені, на підставі заяви орендаря про продовження договору, поданої орендодавцю не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору оренди.
Докази своєчасного (не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку дії договору оренди, тобто у даному випадку за три місяці до 01.06.2021) звернення Приватного акціонерного товариства "ВФ УКРАЇНА" до Департаменту комунальної власності Одеської міської ради з відповідною заявою щодо продовження договору №ТГО-74/10 від 01.01.2010 у матеріалах справи відсутні.
Таким чином, договір №ТГО-74/10 від 01.01.2010 припинився 01.06.2021 у зв`язку зі спливом строку, на який він був укладений (з урахуванням минулих пролонгацій).
Відповідно до частини першої статті 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.
Згідно з частиною другою статті 795 Цивільного кодексу України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору.
Південно-західний апеляційний господарський суд наголошує на тому, що за змістом наведених вище норм чинного законодавства із закінченням строку договору найму (оренди), на який його було укладено, такий договір є припиненим, що означає припинення дії (чинності) для сторін всіх його умов, а їх невиконання (невиконання окремих його умов) протягом дії договору є невиконанням зобов`язання за цим договором, що має відповідні наслідки (настання відповідальності за невиконання чи неналежне виконання обов`язків під час дії договору тощо), однак не зумовлює продовження дії (чинність) договору в цілому або тих його умов, що не були виконані (неналежно виконані) стороною (сторонами).
Таким чином, договір найму (оренди) є підставою виникнення права наймача (орендаря) користуватися орендованим майном протягом строку дії договору зі сплатою наймодавцю (орендодавцю) орендної плати, погодженої умовами договору; а припинення договору є підставою виникнення обов`язку наймача негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.
Користування майном за договором є правомірним, якщо воно відповідає умовам укладеного договору та положенням чинного законодавства, які регулюють такі правовідносини з урахуванням особливостей предмета найму та суб`єктів договірних правовідносин.
Відносини найму (оренди) у разі неправомірного користування майном можуть регулюватися умовами договору, що визначають наслідки неправомірного користування майном, та нормами законодавства, які застосовуються до осіб, які порушили зобов`язання у сфері орендних відносин.
Правова природа плати за користування річчю (орендної плати) безпосередньо пов`язана із правомірним користуванням річчю протягом певного строку і обов`язок здійснення такого платежу є істотною ознакою орендних правовідносин, що випливає зі змісту регулятивних норм статей 759, 762, 763 Цивільного кодексу України. Натомість із припиненням договірних (зобов`язальних) відносин за договором у наймача (орендаря) виникає новий обов`язок – повернути наймодавцеві річ.
Після спливу строку дії договору невиконання чи неналежне виконання обов`язку з повернення речі свідчить про неправомірне користування майном, яке було передане в найм (оренду). Тому права та обов`язки наймодавця і наймача, що перебували у сфері регулятивних правовідносин, переходять у сферу охоронних правовідносин та охоплюються правовим регулюванням за частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки невиконання майнового обов`язку щодо негайного повернення речі наймодавцеві.
Судом апеляційної інстанції враховується, що положення пункту 3 частини першої статті 3 та статті 627 Цивільного кодексу України про свободу договору не застосовуються до договорів оренди в тій їх частині, якою передбачені умови щодо здійснення орендної плати за період від моменту припинення дії договору до моменту повернення орендованого майна, оскільки сторони в такому випадку відступають від положень актів цивільного законодавства (стаття 6 Цивільного кодексу України).
Саме такі правові висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладено в постанові від 19.04.2021 у справі №910/11131/19.
В силу частини другої статті 785 Цивільного кодексу України якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.
Отже, неустойка, право на стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається законодавцем як подвійна плата за користування річчю за час прострочення. Вказана неустойка не може бути ототожнена з неустойкою (штрафом, пенею), передбаченою пунктом 1 частини другої статті 258 Цивільного кодексу України, оскільки, на відміну від приписів статті 549 Цивільного кодексу України, її обчислення не здійснюється у відсотках від суми невиконання або неналежного виконання зобов`язання (штраф), а також у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (пеня).
Законодавство у сфері орендних правовідносин пов`язує припинення обов`язків орендаря з фактом поверненням об`єкту договору оренди, тобто з моментом підписання акта приймання-передачі. У разі невиконання обов`язку, передбаченого частиною першою статті 785 Цивільного кодексу України, закон визначає можливість стягнення неустойки за весь час прострочення виконання зобов`язання щодо повернення об`єкта оренди. 
Таким чином, право на стягнення неустойки, встановленої частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, пов`язується з простроченням орендарем виконання зобов`язання з повернення орендованого майна за актом приймання-передачі.
Саме така стала правова позиція суду касаційної інстанції викладена у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 07.04.2020 у справі №924/599/19, від 31.10.2019 у справі №905/2018/18, від 30.10.2019 у справі №924/80/19 тощо.
Особливий статус зазначеної неустойки обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди виникає після закінчення дії договору оренди, і наймодавець (орендодавець) в цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші засоби стимулювання до виконання, окрім використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном.
Яким би способом в договорі не регламентувалися правовідносини між сторонами у разі невиконання (несвоєчасного виконання) наймачем (орендарем) обов`язку щодо повернення речі з найму (оренди) з її подальшим користуванням після припинення договору, проте ці правовідносини не можуть врегульовуватись іншим чином, ніж визначено частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України (зокрема, з установленням для наймача (орендаря) будь-якого іншого (додаткового) зобов`язання, окрім того, що передбачений частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України).
Таким чином, беручи до уваги те, що договір №ТГО-74/10 від 01.01.2010 припинив свою дію 01.06.2021, суд апеляційної інстанції вбачає, що в силу приписів частини першої статті 785 Цивільного кодексу України обов`язок повернути орендоване нерухоме майно виник у відповідача негайно – з 01.06.2021, між тим відкрита площадка на покрівлі ЦТП площею 10 кв.м, яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 33а, була повернута Приватним акціонерним товариством "ВФ УКРАЇНА" лише 06.10.2025, про що свідчить відповідний акт повернення з оренди нерухомого майна, що належить до комунальної власності, який підписаний сторонами та балансоутримувачем без зауважень.
У частині третій статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 13 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.
Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень. Отже, даний принцип забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладення тягаря доказування на сторони.
Частиною першою статті 73 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В силу частини першої статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).
Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.
Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 05.06.2020 у справі №920/528/19.
Кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів, з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування.
За таких обставин, з огляду на припинення між сторонами договірних орендних відносин, апеляційний господарський суд зауважує, що Приватне акціонерне товариство "ВФ УКРАЇНА" своєчасно не повернуло орендоване майно за відсутності будь-яких правових підстав для продовження володіння та користуванням вказаним майном, при цьому у матеріалах справи відсутні та відповідачем до суду першої інстанції не подано жодного доказу на підтвердження відсутності його вини в несвоєчасному поверненні спірного нерухомого майна комунальної форми власності, що, з огляду на встановлену законом презумпцію вини порушника зобов`язання, свідчить про можливість застосування до орендаря наслідків, передбачених положеннями частини другої статті 785 Цивільного кодексу України у вигляді неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.
Перевіривши наданий позивачем до Господарського суду Одеської області розрахунок неустойки за прострочення повернення об`єкта оренди за договором №ТГО-74/10 від 01.01.2010, колегія суддів вбачає його часткову помилковість, з огляду на наступне.
Зокрема, до суми неустойки, нарахованої на підставі частини другої статті 785 Цивільного кодексу України, Департаментом комунальної власності Одеської міської ради було включено податок на додану вартість.
Справляння податку на додану вартість регулюється розділом V "Податок на додану вартість" Податкового кодексу України, зокрема, у статті 185 останнього перелічені операції платників податку, що є об`єктом оподаткування. Заходи відповідальності за порушення господарських зобов`язань юридичною особою не віднесено законодавцем до об`єктів оподаткування.
Податковим кодексом України як спеціальним нормативним актом, що визначає питання щодо оподаткування, елементи податку, підстави для надання податкових пільг та порядок їх застосування, не регламентовано включення до бази оподаткування ПДВ заходів відповідальності за порушення господарських зобов`язань юридичною особою, а навпаки, прямо зазначено про те, що до складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені). При цьому для цілей оподаткування законодавцем не передбачено винятків щодо спеціальної неустойки, встановленої частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України.
Виходячи з системного аналізу пункту 9.1 статті 9, підпункту 14.1.179 пункту 14.1 статті 14, статті 180, статті 188 Податкового кодексу України, податок на додану вартість (ПДВ) – це загальнодержавний непрямий податок, який входить в ціну товарів (робіт, послуг) та сплачується покупцем (споживачем робіт, послуг), але його облік та перерахування до державного бюджету здійснює продавець (виробник, надавач послуг), тобто особа, що здійснює господарську діяльність (платник податку).
Основою для розрахунку ПДВ виступає додана вартість – новостворена підприємством вартість за рахунок його власних факторів виробництва (землі, капіталу, робочої сили, підприємництва тощо). Тобто додана вартість (Value Added) – це різниця між вартістю продукції, яку випускає підприємство, та вартістю засобів виробництва які ним використовуються; це вартість, яка додається в процесі виробництва товарів до вартості сировини, матеріалів, палива на кожній стадії руху товарів від виробника до споживача; це вартість послуги, яка надана юридичною особою до закупленої сировини та матеріалів своїми факторами виробництва; це чистий внесок фірми у створення товару.
З огляду на аналіз частини другої статті 785 Цивільного кодексу України, неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення її повернення, враховуючи природу її виникнення, не генерує додану вартість, оскільки не є товаром або послугою, її виникнення не пов`язане з впливом дій виробника/надавача послуг, розмір такої неустойки не залежить від вартості використаних продавцем/надавачем послуг сировини, інших товарів та додаткових послуг.
Неустойка, нарахована на підставі частини другої статті 785 Цивільного кодексу України, є спеціальною санкцією за порушення законодавства, вона не може бути об`єктом оподаткування податком на додану вартість в силу своєї правової природи як міри відповідальності.
Отже, при розрахунку розміру неустойки згідно з частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України за неповернення майна з оренди після припинення дії договору найму до її складу не включається податок на додану вартість, який мав би сплачуватися орендарем орендодавцю у випадку правомірного користування майном. 
Саме такий правовий висновок об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладено в постанові від 20.11.2020 у справі №916/1319/19.
Відтак включення позивачем до розрахунку неустойки, заявленої до стягнення у межах цієї справи, податку на додану вартість є необґрунтованим та не відповідає вимогам законодавства.
Суд апеляційної інстанції також вбачає, що розрахунок неустойки, встановленої частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, Департаментом комунальної власності Одеської міської ради проведено з щомісячним коригуванням на індекс інфляції. Між тим, розмір вищенаведеної неустойки повинен обчислюватися виходячи з розміру орендної плати, який існував на момент припинення договору оренди, а застосування індексу інфляції до орендної плати з метою визначення бази для розрахунку неустойки є неправильним і призводить до необґрунтованого збільшення її розміру.
Даний висновок Південно-західного апеляційного господарського суду повністю відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 27.05.2025 у справі №904/8325/21.
Отже, виключенню з розрахунку передбаченої частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України неустойки підлягає також застосоване позивачем інфляційне збільшення ставки орендної плати. Натомість, розмір такої неустойки у даному випадку необхідно розраховувати виходячи із розміру орендної плати – 4155,18 грн, який існував станом на 01.06.2021, тобто на день припинення договору №TTO-74/10 від 01.01.2010.
Крім того, апеляційний господарський суд зазначає про неправильність визначення позивачем кінцевої дати періоду нарахування неустойки, адже останню Департаментом комунальної власності Одеської міської ради нараховано до 06.10.2025 (включно), тобто за день, коли об`єкт оренди було повернуто відповідачем на підставі відповідного акту, що не містить жодних застережень про його підписання/складення/оформлення не у день, яким цей документ датований (06.10.2025).
За таких обставин, розрахунок заявленої до стягнення неустойки проведений позивачем з урахуванням дня, в який відбулося повернення орендованого майна, що суперечить нормам чинного законодавства, адже, з огляду на правову природу такої неустойки, остання може бути нарахована лише за кожний повний день прострочення виконання орендарем свого обов`язку з повернення об`єкта оренди, а день фактичного повернення відповідного майна не включається до періоду часу, за який може здійснюватися стягнення неустойки.
Подібний сталий висновок щодо безпідставності включення дня виконання боржником свого обов`язку до періоду нарахування кредитором суми майнової відповідальності відображений у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 10.07.2018 у справі №927/1091/17, від 08.05.2019 у справі №910/9078/18, від 20.08.2024 у справі №910/1925/23 тощо.
Таким чином, позивач мав правові підстави для нарахування відповідачеві неустойки за несвоєчасне повернення об`єкта оренди, переданого за договором №TTO-74/10 від 01.01.2010, лише до 05.10.2025 (включно).
Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги необґрунтованість здійсненого позивачем розрахунку неустойки, в якому ним безпідставно застосовано податок на додану вартість та інфляційне збільшення, а також помилково визначено кінцеву дату періоду нарахування, суд апеляційної інстанції за результатами перевірки розрахунку, проведеного місцевим господарським судом, дійшов висновку про те, що розмір неустойки за несвоєчасне повернення об`єкта оренди після закінчення строку дії договору за період з 01.06.2021 по 05.10.2025 становить 432831,25 грн (деталізований розрахунок наведений в оскаржуваному рішенні).
Разом з тим, встановивши за результатами розгляду даного спору обґрунтованість заявлених позивачем вимог в частині стягнення 432831,25 грн неустойки, суд першої інстанції зменшив її розмір до 216761,89 грн з урахуванням мотивів, викладених в ухвалі Господарського суду Одеської області від 16.12.2025 про виправлення описки, яка набрала законної сили і в апеляційному порядку не оскаржена, у зв`язку з чим підлягає врахуванню Південно-західним апеляційним господарським судом під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення.
Між тим, колегія суддів зауважує, що санкція, передбачена частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, є неустойкою відповідно до визначення, наведеного у частині першій статті 549 Цивільного кодексу України, у сукупності з частиною другою статті 551 цього Кодексу.
Відтак санкція, передбачена частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, є різновидом неустойки (штрафної санкції), яка є законною неустойкою і застосовується у разі, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, а також може бути зменшена судом за правилами частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України.
Саме такий правовий висновок об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду викладений в постанові від 16.08.2024 у справі №910/14706/22.
Приписами частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Тлумачення частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України свідчить, що в ній не передбачено вимог щодо обов`язкової наявності одночасно двох умов, а тому достатнім для зменшення неустойки може бути наявність лише однієї з них.
Аналогічну правову позицію викладено у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 15.02.2018 у справі №467/1346/15-ц, від 04.04.2018 у справі №367/7401/14-ц та від 26.09.2018 у справі №752/15421/17.
Вирішення питання про зменшення неустойки та розмір, до якого вона підлягає зменшенню, закон відносить на розсуд суду. При застосуванні правил про зменшення неустойки суди не мають якогось усталеного механізму зменшення розміру неустойки, тому кожного разу потрібно оцінювати обставини та наслідки порушення зобов`язання на предмет наявності виняткових обставин на стороні боржника.
Зі змісту зазначених норм вбачається, що, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, господарський суд повинен оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов`язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов`язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов`язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов`язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо. 
При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення штрафних санкцій.
Крім того, при застосуванні положень статті 551 Цивільного кодексу України поняття "значно" є оціночним і має конкретизуватися у кожному окремому випадку з урахуванням того, що правила наведеної статті направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, а також недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов`язання боржником. Вказана норма не є імперативною та застосовується за визначених умов на розсуд суду і визначальним фактором при зменшенні розміру належної до сплати неустойки є винятковість випадку.
Законодавством не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій і дане питання вирішується господарським судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №904/12429/16.
У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 19.01.2024 у справі №911/2269/22 викладено висновок про те, що індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки, що підлягає стягненню за порушення зобов`язання, а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, зумовлюють висновок про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права.
Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90%, 70% чи 50% тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, тобто у межах судового розсуду.
Зменшення судом неустойки до певного розміру відбувається із визначенням її у конкретній грошовій сумі, що підлягає стягненню, тоді як переведення зменшуваного розміру неустойки у частки, а відповідно і апелювання у спорах про зменшення розміру неустойки такими категоріями, як частка або процент, на який зменшується неустойка, не відображає об`єктивний стан сукупності обставин, які є предметом судового дослідження при вирішенні питання про зменшення неустойки.
При цьому слід звернути увагу, що законодавець надає суду право зменшувати розмір неустойки, а не звільняти боржника від її сплати. Поряд з цим сукупність обставин у конкретних правовідносинах можуть вказувати на несправедливість стягнення з боржника неустойки в будь-якому істотному розмірі. Визначення справедливого розміру неустойки належить до дискреційних повноважень суду.
Таким чином, у питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положеннями частини третьої статті 551 Цивільного кодексу України, а також досліджуватись та оцінюватись судом в порядку статей 86, 210, 237 Господарського процесуального кодексу України.
Такий підхід є усталеним в судовій практиці та застосований, зокрема, в постановах Верховного Суду від 11.07.2023 у справі №914/3231/16, від 10.08.2023 у справі №910/8725/22, від 26.09.2023 у справі №910/22026/21, від 02.11.2023 у справі №910/13000/22, від 07.11.2023 у справі №924/215/23 та від 09.11.2023 у справі №902/919/22.
Отже, на підставі частини третьої статті 551 Цивільного Кодексу України, а також виходячи з принципів добросовісності, розумності, справедливості та пропорційності, суд, в тому числі, і з власної ініціативи, може зменшити розмір неустойки (штрафних санкцій) до їх розумного розміру (постанови Верховного Суду від 30.03.2021 у справі №902/538/18, від 03.03.2021 у справі №925/74/19, від 24.02.2021 у справі №924/633/20, від 09.08.2023 у справі №921/100/22, від 09.08.2023 у справі №921/100/22 та від 20.04.2023 у справі №904/124/22).
У разі якщо порушення зобов`язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. Під "іншими учасниками господарських відносин" слід розуміти третіх осіб, які не беруть участь в правовідносинах між боржником та кредитором, проте, наприклад, пов`язані з кредитором договірними відносинами.
Відтак, якщо порушення зобов`язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб`єкта, то суд може зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.
Відповідно до положень статті 3, частини третьої статті 509 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства та, водночас, засадами на яких має ґрунтуватися зобов`язання між сторонами є добросовісність, розумність і справедливість.
Інститут зменшення неустойки судом є ефективним механізмом забезпечення балансу інтересів сторін порушеного зобов`язання.
Таку функцію, як сприяння належному виконанню зобов`язання, стимулювання боржника до належної поведінки, неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Неустойка не є каральною санкцією, а має саме компенсаційний характер.
При цьому колегія суддів наголошує на відсутності правових підстав для ототожнення інституту зменшення розміру неустойки зі звільненням відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, оскільки зменшення судом розміру штрафних санкцій є лише передбаченим законом проявом обмеження відповідальності боржника за наявності відповідних підстав для цього, що жодним чином не суперечить принципам розумності та справедливості.
За таких обставин, враховуючи, що головною метою неустойки є стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання і не лише майновий стан боржника може бути підставою для зменшення штрафних санкцій, беручи до уваги критично важливу сферу діяльності відповідача в умовах воєнного стану, а також відсутність жодного доказу на підтвердження погіршення фінансового стану позивача, виникнення ускладнень у здійсненні ним господарської діяльності чи завдання останньому збитків в результаті прострочення відповідача, колегія суддів Південно-західного апеляційного господарського суду вважає, що застосування штрафних санкцій не повинно лягати непомірним тягарем для боржника і бути джерелом отримання невиправданих додаткових прибутків для кредитора, а відтак суд першої інстанції, користуючись правом, наданим положеннями чинного законодавства, дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для зменшення належної до сплати суми неустойки до 216761,89 грн, що є адекватною мірою відповідальності за неналежне виконання Приватним акціонерним товариством "ВФ УКРАЇНА" зобов`язань, проявом балансу між інтересами кредитора і боржника, узгоджується з нормами закону, які регулюють можливість такого зменшення, та є засобом недопущення використання неустойки ані як інструменту позивача для отримання безпідставних доходів, ані як способу відповідача уникнути відповідальності.
Оцінюючи пропорційність заявленої до стягнення неустойки, суд також бере до уваги поведінку обох сторін у спірних правовідносинах. Зокрема, відсутність доказів вчинення позивачем протягом тривалого періоду активних дій, спрямованих на негайне припинення використання відповідачем об`єкта оренди, що свідчить про певну толерантність до існуючого стану правовідносин. Така поведінка не звільняє відповідача від відповідальності, однак має враховуватись при визначенні її обсягу, оскільки впливає на оцінку наслідків порушення та ступінь порушення балансу інтересів сторін. Хоча відповідно до цивільного законодавства діє презумпція вини боржника у порушенні зобов`язання, сама по собі наявність вини не означає автоматичного застосування максимально можливого розміру відповідальності. Вина є підставою для відповідальності, однак її обсяг визначається з урахуванням принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також конкретних обставин справи.
Стягнення з Приватного акціонерного товариства "ВФ УКРАЇНА" частини заявленої суми неустойки компенсує негативні наслідки, пов`язані з простроченням останнім виконання прийнятих на себе зобов`язань, а також відповідає принципу пропорційності, у той час як стягнення з відповідача неустойки у повному обсязі в умовах воєнного стану, на переконання колегії суддів, було б неспівмірним з негативними наслідками від порушення відповідачем відповідного зобов`язання.
У викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах (правова позиція Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16).
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У справі "Трофимчук проти України" Європейський суд з прав людини також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
В силу статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Перевіривши відповідно до статті 270 Господарського процесуального кодексу України юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення у рішенні місцевого господарського суду, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції об`єктивно розглянув у судовому процесі обставини справи в їх сукупності; дослідив подані сторонами в обґрунтування своїх вимог та заперечень докази; правильно застосував матеріальний закон, що регулює спірні правовідносини, врахував положення статей 76-79 Господарського процесуального кодексу України, у зв`язку з чим дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.
Доводи скаржника не спростовують висновків суду першої інстанції; твердження апелянта про порушення Господарським судом Одеської області норм права при ухваленні рішення від 26.11.2025 у справі №916/1799/25 не знайшли свого підтвердження, у зв`язку з чим підстав для зміни чи скасування оскаржуваного судового акту колегія суддів не вбачає.
Відповідно до вимог статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта.
Керуючись статтями 129, 232, 233, 236, 240, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Південно-західний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту комунальної власності Одеської міської ради залишити без задоволення, рішення Господарського суду Одеської області від 26.11.2025 у справі №916/1799/25 – без змін.
Витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Департамент комунальної власності Одеської міської ради.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку у строк, який обчислюється відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повний текст постанови складено та підписано 26.03.2026.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя К.В. Богатир

Суддя Л.В. Поліщук