21 січня 2026 року
м. Київ

ОКРЕМА ДУМКА 
(збіжна)
судді Великої Палати Верховного Суду ОСОБА_1 
справа № 904/1615/22
провадження № 12-12гс25
ПІДСТАВИ ДЛЯ ВИСЛОВЛЕННЯ ОКРЕМОЇ ДУМКИ
1. Приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області ОСОБА_2 (далі також - приватний виконавець) під час здійснення виконавчого провадження постановою від 21 грудня 2023 року наклав арешт на 100 % частки ОСОБА_3 (далі також - боржник, скаржник) 
у статутному капіталі ФГ «Дніпро» Фермерського господарства «Дніпро» (далі - ФГ «Дніпро») у межах суми стягнення 38 707 651,87 грн.
2. Боржник оскаржив зазначену постанову до суду, посилаючись на порушення приватним виконавцем статей 48, 531 Закону України від 02 червня 2016 року 
№ 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та ігнорування спеціальної норми - статті 22 Закону України від 19 червня 2003 року № 973-IV «Про фермерське господарство» (далі - Закон України «Про фермерське господарство» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), яка, на думку скаржника, обмежує можливість накладення арешту на частку у статутному капіталі фермерського господарства.
3. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний господарський суд, у задоволенні скарги відмовив. Суди виходили з того, що право на частку в статутному капіталі є майновим правом, яке становить комплекс корпоративних прав (управління, отримання дивідендів, участь у розподілі майна), а тому на нього може бути накладено арешт.
4. Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи касаційну скаргу боржника, мала вирішити такі питання:
? щодо правового статусу фермерського господарства та корпоративних прав у ньому;
? щодо оборотоздатності корпоративних прав;
? щодо оборотоздатності частки у статутному (складеному) капіталі фермерського господарства та звернення стягнення на майно боржника, який є членом фермерського господарства;
? щодо накладення арешту на корпоративні права боржника.
5. За результатами розгляду справи Велика Палата Верховного Суду виснувала, що основним критерієм членства у фермерському господарстві є сімейний або родинний зв`язок члена господарства з головою господарства та особиста участь у його діяльності на умовах, визначених установчим документом, а відсутність в особи такого зв`язку з головою фермерського господарства унеможливлює набуття нею членства у господарстві.
6. З набуттям статусу засновника (члена) фермерського господарства особа на підставі Закону України «Про фермерське господарство» набуває права, які кореспондуються із загальними корпоративними правами учасників (засновників, акціонерів, пайовиків) юридичної особи, визначеними статтею 961 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Учленів (засновників) фермерського господарства корпоративні права виникають з частки у складеному капіталі фермерського господарства. Частка у складеному капіталі фермерського господарства не може бути відчужена особам, які не є членами сім`ї або родини, юридичним особам, а також особам, які не є громадянами України.
7. Оскільки Закон України «Про фермерське господарство» не визначає порядку звернення стягнення на майно члена фермерського господарства за його боргами, Велика Палата Верховного Суду визнала за можливе застосувати за аналогією положення статті 131 ЦК України (щодо повного товариства), враховуючи подібність правових аспектів діяльності фермерського господарства з повним товариством.
8. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що частка у складеному капіталі фермерського господарства та корпоративні права є нерозривно пов`язаними між собою. Положення пункту 1 частини першої статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» стосовно звернення стягнення на корпоративні права слід розуміти так, що звернення стягнення на корпоративні права відбувається у зв`язку з одночасним зверненням стягнення на частку у складеному капіталі фермерського господарства.
9. З урахуванням наведеного Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що накладення арешту на корпоративні права відповідає вимогам законодавства України та є заходом, за рахунок якого можна забезпечити реальне виконання рішення. Державний / приватний виконавець з метою забезпечення виконання рішення суду наділений повноваженнями накласти арешт як на частку, так і на корпоративні права члена фермерського господарства.
10. Тож Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновками судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні скарги ОСОБА_3 та не знайшла підстав для відступу від висновку Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23 квітня 2021 року у справі № 340/2214/19, зробленого за результатами аналізу положень законів України «Про виконавче провадження» та «Про фермерське господарство» щодо можливості виконавця накладати арешт на корпоративні права боржника.
11. Поділяю загалом висновки Великої Палати Верховного Суду щодо правого статусу фермерського господарства, особливостей корпоративних відносин у ньому та порядку звернення стягнення на частку у складеному капіталі фермерського господарства, можливості накладення арешту на частку в статутному (складеному) капіталі фермерського господарства, а також погоджуюся з її висновками щодо розгляду справи по суті.
12. Водночас категорично не погоджуюся з висновками Великої Палати Верховного Суду щодо оборотоздатності корпоративних прав, можливості накладення виконавцем арешту на корпоративні права як самостійний об`єкт цивільних прав та звернення стягнення на них за наслідком вчинення виконавчих дій з виконання судового рішення. 
13. Також вважаю неприйнятними висновки про відсутність підстав для відступу від висновку Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23 квітня 2021 року у справі № 340/2214/19.
14. На моє переконання, наведені висновки Великої Палати Верховного Суду не враховують природи корпоративних прав та суперечать усталеній практиці Верховного Суду щодо їх необоротоздатності. Такий підхід помилково відносить корпоративні права до об`єктів цивільних прав, що можуть вільно перебувати в цивільному обороті, і дозволяє виконавцям звертати стягнення на необоротоздатне майно. Подібне де-факто легітимізує визнання корпоративних прав самостійним об`єктом обігу, що суперечить природі корпоративних відносин, коли права є похідними від володіння часткою. Зрештою, зазначене створює передумови для невиконання судових рішень, що є невід`ємною складовою права кожного на справедливий судовий захист.
15. З огляду на викладене щодо наведеного висновку Великої Палати Верховного Суду висловлюю окрему думку виходячи з таких міркувань.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст і підстави наведених у скарзі вимог
16. 09 січня 2024 року до Господарського суду Дніпропетровської області від ОСОБА_3 надійшла скарга на постанову приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області ОСОБА_2 від 21 грудня 2023 року ВП № 73565540 щодо накладення арешту на 100 % частки ОСОБА_3 у статутному капіталі ФГ «Дніпро», в якій боржник просить визнати незаконною та скасувати оскаржувану постанову.
17. На обґрунтування скарги ОСОБА_3 зазначив, що приватний виконавець на порушення вимог частини другої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» керувався помилково лише загальною нормою статті 56, а не спеціальною нормою ? частиною першою статті 531 цього Закону. Зауважив, що ФГ «Дніпро» керується у своїй діяльності Законом України «Про фермерське господарство», а не Законом України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», а тому накладення арешту на майнові права ОСОБА_3 у статутному капіталі ФГ «Дніпро», який дорівнює нулю, є порушенням статті 21 Закону України «Про фермерське господарство».
18. За твердженням скаржника, приватний виконавець сплутав поняття «розмір статутного капіталу» з поняттям «відсоток права голосу» і на свій розсуд, по суті, наклав арешт на 100 % права голосу у ФГ «Дніпро», маніпулюючи поняттям «100 % бенефіціарного володіння» ОСОБА_3 як засновника ФГ «Дніпро» самим ФГ «Дніпро».
19. Скаржник зазначив, що згідно зі змінами до статуту ФГ «Дніпро» його частка у статутному капіталі ФГ «Дніпро» не визначена ні у відсотковому розмірі, ні в грошовому еквіваленті, оскільки статутний капітал ФГ «Дніпро» не створювався і, відповідно, його частка у статутному капіталі ФГ «Дніпро» дорівнює нулю. ФГ «Дніпро» мало право і визначило частки у майні цього господарства. Частка ОСОБА_3 у майні ФГ «Дніпро» дорівнює 50 %, частка ОСОБА_4 у майні ФГ «Дніпро» дорівнює 25 %, частка ОСОБА_5 - 22 %, ОСОБА_6 - 1 %, ОСОБА_7 - 1 %, ОСОБА_8 - 1 %.
20. ОСОБА_3 зауважив, що приватний виконавець умисно порушив частину першу статті 531 Закону України «Про виконавче провадження» під час накладення арешту (на 100 % частки ОСОБА_3 у статутному капіталі ФГ «Дніпро»), вважаючи це саме майном боржника ОСОБА_3 , а також порушив частини другу та шосту статті 48 цього Закону. Приватний виконавець не врахував вимог спеціального закону, зокрема частини першої статті 22 Закону України «Про фермерське господарство», що призвело до прийняття незаконної постанови від 21 грудня 2023 року ВП № 73565540 про накладення арешту на майно боржника, зокрема на 100 % частки ОСОБА_3 у статутному капіталі ФГ «Дніпро».
Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій
21. Господарський суд Дніпропетровської області ухвалою від 02 липня 2024 року, залишеною без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 30 жовтня 2024 року у справі № 904/1615/22, у задоволенні скарги відмовив.
22. Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний господарський суд, дійшов висновку, що майнові права включають право на частку в статутному капіталі, що є комплексом корпоративних прав, зокрема право на управління, отримання дивідендів та участь у розподілі майна. Ураховуючи правові висновки, наведені в постанові Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі № 910/268/23, та відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб ? підприємців та громадських формувань від 05 січня 2024 року, якими приватний виконавець керувався, суди дійшли висновку, що право накладення арешту на зазначені корпоративні права прямо передбачено законодавством та підтверджується судовою практикою.
23. Щодо інших доводів скаржника апеляційний господарський суд зазначив, що:
? скаржник неправильно тлумачить зміст норми частини п`ятої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження», яка визначає черговість звернення стягнення на майно боржника, тоді як усі необхідні заходи щодо виявлення, розшуку та звернення стягнення на майно боржника були вжиті приватним виконавцем відповідно до закону в порядку черговості;
? матеріали справи не містять пропозицій з боку боржника приватному виконавцю щодо черговості звернення стягнення на наявне у боржника майно та його переліку в порядку черговості. Натомість приватний виконавець неодноразово направляв вимоги до боржника про надання інформації щодо наявного у нього та належного йому майна, які (вимоги) лишилися боржником без виконання; 
? у межах виконання зведеного виконавчого провадження щодо ОСОБА_3 виконавець не виявив достатньо коштів на рахунках боржника (стягнуто лише 3 982,04 грн), інформацію про місцезнаходження належного боржнику майна не надано приватному виконавцю, відповідні відомості відсутні, що унеможливило звернення стягнення на майно;
? доводи стосовно того, що строк для надання декларації про доходи був визначений приватним виконавцем так, що фактично унеможливлював виконання вимоги через відсутність технічних можливостей та умови блекаутів, відхилено, оскільки доказів на підтвердження обставин відключень електрики у вказаний період скаржник суду не надав. Також скаржник не надав і доказів впливу обставин, пов`язаних з відключенням світла, на неможливість виконання вимог приватного виконавця у встановлений останнім строк;
? доводи про стратегічне значення ФГ «Дніпро» є безпідставними, адже згідно з урядовим переліком стратегічних об`єктів ФГ «Дніпро» до таких не належить і є звичайним суб`єктом господарювання, створеним для отримання прибутку, а не для забезпечення державної безпеки.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи скаржника   ОСОБА_3 .
24. ОСОБА_3 у поданій до Верховного Суду касаційній скарзі просить скасувати ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 02 липня 2024 року та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 30 жовтня 2024 року у справі № 904/1615/22 та прийняти нове рішення, яким його скаргу від 09 січня 2024 року на постанову приватного виконавця від 21 грудня 2023 року ВП № 73565540 задовольнити, а зазначену постанову скасувати.
25. На обґрунтування доводів касаційної скарги  ОСОБА_3 зазначає, зокрема таке. 
25.1. Суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях не застосували норм права з урахуванням висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 07 жовтня 2021 року у справі № 922/3059/16.
25.2. Стаття 531 Закону України «Про виконавче провадження», на яку послалися суди попередніх інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях, регулює, зокрема, особливості звернення стягнення на частку (частину частки) учасника фермерського господарства, оскільки цей нормативний припис установлює чітко визначене коло суб`єктів, на частку в статутних капіталах яких можна звернути стягнення, зокрема це частка учасника товариства з обмеженою відповідальністю та учасника товариства з додатковою відповідальністю, визначена Законом України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю». Інших особливостей звернення стягнення на частку фермерського господарства Закон України «Про виконавче провадження» не встановлює, а тому приватний виконавець ОСОБА_2 мав діяти виключно в межах цього Закону.
25.3. Приватний виконавець перевищив свої повноваження, керуючись статтею 531 Закону України «Про виконавче провадження», яка застосовується до товариств з обмеженою та додатковою відповідальністю. Оскільки ФГ «Дніпро» не належить до таких товариств, виконавець мав діяти виключно в межах закону. Відповідно до Закону України «Про фермерське господарство» відчуження майна фермерського господарства можливе лише за рішенням його членів і на підставі цивільно-правових угод. Це означає, що майно ФГ «Дніпро» як цілісний комплекс не може бути предметом стягнення. 
25.4. ФГ «Дніпро» не є господарською організацією, не є товариством з обмеженою чи додатковою відповідальністю, а розмір частки ОСОБА_3 у статутному капіталі ФГ «Дніпро» дорівнює нулю, що унеможливлює оцінку та накладення стягнення на частку в ньому. Оскільки частка ОСОБА_3 відповідно до статуту складає 50 % то лише після з`ясування того, чи повністю він вніс свою частку у майно ФГ «Дніпро», проведення її експертної оцінки та виділення 50 % частки у майні ФГ «Дніпро» у спосіб, визначений законом (за заявою стягувача), приватний виконавець мав би право арештувати та продати її, але цього не зробив.
25.5. ФГ «Дніпро» має стратегічне значення для економіки та безпеки України, і законодавець передбачив для нього особливий захист у правовому полі, обмежуючи можливість стягнення на частку його майна.
25.6. Суди не взяли до уваги лист від 15.03.2024, у якому фермерське господарство пропонувало стягнути майно у вигляді насіння соняшника, яке знаходилося на зберіганні у Товариства з обмеженою відповідальністю «Імперія грандіс», а приватний виконавець, незважаючи на наявність у ФГ «Дніпро» іншого майна, намагався звернути стягнення на частку ОСОБА_3 в статутному капіталі, що є суперечливим, оскільки ця частка дорівнює нулю і не є об`єктом, на який можна звернути стягнення.
25.7. Копії постанов про відкриття виконавчих проваджень були неналежним чином направлені приватним виконавцем ОСОБА_3 , а строк для надання останнім декларації про доходи був визначений приватним виконавцем так, що фактично унеможливлював виконання вимоги через відсутність технічних можливостей та умови блекаутів.
25.8. Суддя ОСОБА_9 не дотрималась норм статті 38 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) та самостійно розглянула заявлений їй відвід ФГ «Дніпро» в частині розгляду скарги від 07 січня 2024 року на постанову приватного виконавця від 21 грудня 2023 року ВП № 73565540.
Узагальнений виклад позицій інших учасників справи 
Приватний виконавець ОСОБА_2 .
26. Приватний виконавець ОСОБА_2 у відзиві на касаційну скаргу просить скаргу боржника залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, посилаючись на правильність викладених у них висновків та помилковість доводів скаржника. Зокрема, приватний виконавець зазначає, що боржник не надав необхідної інформації про своє майно та фінансовий стан, включаючи частки в статутному капіталі ФГ «Дніпро», що унеможливило виявлення майна боржника. 
27. Також приватний виконавець зауважує, що під час винесення постанови від 21 грудня 2023 року ВП № 73565540 щодо накладення арешту на 100 % частки ОСОБА_3 у статутному капіталі ФГ «Дніпро» він врахував правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постанові від 21 січня 2020 року у справі № 908/2606/18, щодо можливості застосування до правовідносин, які виникають у зв`язку з діяльністю фермерських господарств, приписів законодавства, що регулюють діяльність товариств з обмеженою відповідальністю.
28. З огляду на викладене, як зазначив приватний виконавець, він застосував положення статті 531 Закону України «Про виконавче провадження». Арешт накладений ним відповідно до приписів статті 56 Закону України «Про виконавче провадження», яка регулює порядок накладення арешту на майно, оскільки згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань 100 % частки у статутному капіталі ФГ «Дніпро» належить ОСОБА_3 . 
Мотиви передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду
29. 17 лютого 2025 року Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду постановив ухвалу, якою передав справу № 904/1615/22 на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстави, передбаченої частиною третьою статті 302 ГПК України.
30. Колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з посиланням на приписи статей 63, 114 Господарського кодексу України (далі - ГК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), статей 1, 19, 22 Закону України «Про фермерське господарство» зазначила, що створене шляхом об`єднання трудової участі членів сім`ї з метою отримання прибутку та зареєстроване як юридична особа фермерське господарство, в якому наявний статутний (складений) капітал поділений на частки, відповідає визначеним частиною п`ятою статті 63 ГК України ознакам корпоративного підприємства, а наявність статутного (складеного) капіталу фермерського господарства дає певний обсяг корпоративних прав особі, частка якої визначається у статутному фонді (див. висновки, викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24 жовтня 2018 року та від 10 вересня 2019 року у справі № 923/875/17). З огляду на наведене у членів фермерського господарства, які передали до статутного (складеного) капіталу майно, виникають корпоративні права, пов`язані з наявністю їх частки у статутному (складеному) капіталі господарства.
31. Окрім того, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду з посиланням на норми статей 177, 178 ЦК України, статті 167 ГК України зазначила, що об`єктом обороту (продажу, спадкування тощо) є саме частка в статутному (складеному) капіталі господарської організації, з набуттям прав на яку в особи виникають і корпоративні права. Статутний капітал, який є лише засобом бухгалтерського обліку, та самі по собі корпоративні права відчужуватися не можуть, адже не є оборотоздатним об`єктом цивільного права. 
32. Такий висновок, як зауважила колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, міститься у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07 жовтня 2021 року у справі № 922/3059/16.
33. Водночас 23 квітня 2021 року Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду прийняв постанову у справі № 340/2214/19 за позовом Фермерського господарства «Віра» до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області (м. Кропивницький) про: визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця про арешт майна боржника ? накладення арешту на корпоративні права фізичної особи у Фермерському господарстві «Віра»; зобов`язання відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області вчинити дії, спрямовані на зняття арешту з рухомого майна, а саме невизначеного майна, корпоративних прав боржника, накладеного постановою державного виконавця про арешт майна боржника / накладення арешту корпоративних прав. Позов у цій справі обґрунтований тим, що Законом України «Про фермерське господарство» не визначено порядку та механізму звернення стягнення на частку (частину частки) члена господарства, а застосування положень Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» в цьому випадку є категорично неспроможним і таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства.
34. У наведеній постанові Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду за результатами аналізу положень Закону України «Про виконавче провадження» 
та Закону України «Про фермерське господарство» виснував, що державний виконавець зобов`язаний вживати заходів щодо примусового виконання рішень, у тому числі накладати арешт на корпоративні права боржника за відсутності у боржника коштів на рахунках у банках та інших фінансових установах.
35. Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду зазначив, що зазначена постанова державного виконавця у розумінні пункту 5 частини першої статті 3 Закону України «Про виконавче провадження»є виконавчим документом, оскільки дії відповідача щодо прийняття постанови, якою накладено арешт на корпоративні права, що належать боржнику, який є засновником Фермерського господарства «Віра», відповідають заходам примусового виконання рішень, передбачених частиною першою статті 10 Закону України «Про виконавче провадження». Також зауважив, що невизначеність у Законі України «Про виконавче провадження» порядку та механізму накладення арешту на корпоративні права фермерського господарства, а також неурегульованість процедури звернення стягнення на корпоративні права члена фермерського господарства Законом України «Про фермерське господарство» не може бути перешкодою для застосування такого заходу процесуального примусу, оскільки з огляду на правову сутність корпоративних прав (їх майновий аспект) підлягають застосуванню приписи частини першої статті 48, частин першої, другої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження».
36. З огляду на викладене колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду вважає наявними підстави для відступу від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, викладеного в постанові від 23 квітня 2021 року у справі № 340/2214/19, щодо можливості накладення арешту на корпоративні права, що належать боржнику, який є засновником фермерського господарства, оскільки самі по собі корпоративні права відчужуватися не можуть, адже не є оборотоздатним об`єктом цивільного права (стаття 10 Закону України «Про виконавче провадження» у взаємозв`язку зі статтею 19 Закону України «Про фермерське господарство»).
Короткий зміст постанови Великої Палати Верховного Суду
37. 21 січня 2026 року Велика Палата Верховного Суду прийняла постанову, якою залишила без задоволення касаційну скаргу  ОСОБА_3 , а ухвалу Господарського суду Дніпропетровської області від 02 липня 2024 року та постанову Центрального апеляційного господарського суду від 30 жовтня 2024 року у справі № 904/1615/22 -без змін.
38. Постанова Великої Палати Верховного, з-поміж іншого, мотивована так.
Щодо правого статусу фермерського господарства
38.1. Основним критерієм членства у фермерському господарстві є сімейний або родинний зв`язок члена господарства з головою господарства та особиста участь у його діяльності на умовах, визначених установчим документом. Трудова участь члена фермерського господарства є обов`язковим елементом членства у такому фермерському господарстві.
38.2. Відсутність у особи сімейного або родинного зв`язку з головою фермерського господарства унеможливлює набуття нею членства у фермерському господарстві.
38.3. Фермерське господарств є формою підприємницької діяльності громадян, які є членами однієї сім`ї або родини, трудова участь яких є обов`язковим елементом членства у такій організації, метою якої є отримання прибутку від виробництва товарної сільськогосподарської продукції (її переробки та реалізації) на земельних ділянках, наданих членам фермерського господарства у власність та / або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства. Фермерську діяльність можуть здійснювати лише громадяни України, вони мають бути родичами або членами однієї сім`ї. Родинні або сімейні стосунки є визначальними для створення та діяльності фермерського господарства. 
Щодо особливостей корпоративних відносин у фермерському господарстві
38.4. З набуттям статусу засновника (члена) фермерського господарства особа на підставі Закону України «Про фермерське господарство» набуває права, які кореспондуються із загальними корпоративними правами учасників (засновників, акціонерів, пайовиків) юридичної особи, визначеними статтею 961 ЦК України.
38.5. У членів (засновників) фермерського господарства корпоративні права виникають із частки у складеному капіталі фермерського господарства. Набуваючи право власності на частку у фермерському господарстві, особа набуває сукупність правомочностей, пов`язаних із членством особи в фермерському господарстві, серед яких право на управління фермерським господарством, право на отримання частини прибутку від його діяльності, а також право на отримання частини майна фермерського господарства у разі виходу з нього або у випадку розподілу майна в процесі його ліквідації тощо.Частка у статутному (складеному) капіталі юридичної особи уособлює сукупність майнових та немайнових прав учасника юридичної особи.
38.6. Між корпоративними правами (сукупністю правомочностей, пов`язаних з членством особи в фермерському господарстві) та часткою існує нерозривний зв`язок. Набуття корпоративних прав обумовлюється набуттям прав на частку. Законом України «Про фермерське господарство» не врегульовано питання щодо порядку відчуження частки учасником фермерського господарства.
38.7. З огляду на правовий статус фермерського господарства - юридичної особи, зокрема особливості суб`єктного складу фермерського господарства (який обумовлюється сімейно- або родинно-трудовим характером), частка у складеному капіталі фермерського господарства не може бути відчужена особам, які не є членами сім`ї або родини, юридичним особам, а також особам, які не є громадянами України. У статуті фермерського господарства додатково можуть бути встановлені обмеження щодо відчуження часток членами (засновниками) фермерського господарства.
Щодо загальних аспектів звернення стягнення та накладення арешту в процедурі виконавчого провадження
38.8. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника (абзац перший частини другої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження»).
38.9. Метою накладення арешту у виконавчому провадженні є забезпечення виконання рішення суду та унеможливлення ухилення боржника від виконання свого зобов`язання шляхом відчуження майна.
Щодо звернення стягнення в межах виконавчого провадження на майно боржника, який є членом фермерського господарства
38.10. Закон України «Про фермерське господарство» не визначає порядку звернення стягнення на майно члена фермерського господарства за його боргами. Відповідно до частини першої статті 20 Закону України «Про фермерське господарство» майно фермерського господарства належить йому на праві власності. Розмежовується майно фермерського господарства та членів (засновників) фермерського господарства. Стягнення за боргами члена фермерського господарства може бути здійснено на частку, яка належить боржнику - члену фермерського господарства.
38.11. Особливості суб`єктного складу фермерського господарства (який обумовлюється сімейно- або родинно-трудовим характером), унеможливлюють відчуження частки у складеному капіталі фермерського господарства особам, які не є членами сім`ї або родини, юридичним особам, а також особам, які не є громадянами України. З огляду на це звернення стягнення на частку у складеному капіталі фермерського господарства має особливості, зумовлені суб`єктним складом.
38.12. Специфіка правового статусу фермерського господарства, зокрема щодо суб`єктного складу його членів (який обумовлюється сімейно- або родинно-трудовим характером), зумовлює неможливість набуття статусу члена господарства юридичними особами та особами, не пов`язаними родинними або сімейними зв`язками з існуючими членами господарства. Тому до таких правовідносин за аналогією закону (на підставі статті 8 ЦК України) не можна застосувати механізм, передбачений статтею 21 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» щодо відчуження частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю, участь у якому не обмежена принципом родинної афілійованості та обов`язкової трудової участі та статутний капітал якого (на відміну від складеного капіталу фермерського господарства) поділений на частки, які можуть бути реалізовані будь-якій особі (після реалізації переважного права учасника товариства з обмеженою відповідальністю).
38.13. У свою чергу, правові аспекти діяльності фермерського господарства певною мірою подібні з повним товариством. Зокрема, повне товариство, так само як і фермерське господарство, має складений капітал, між учасниками повного товариства існує тісний взаємозв`язок. З огляду на це статтею 131 ЦК України передбачений особливий порядок можливості звернення стягнення на частку учасника у складеному капіталі повного товариства.
38.14. Положення статті 131 ЦК України, яка регламентує звернення стягнення на частку учасника у складеному капіталі повного товариства, можна застосувати до правовідносин щодо звернення стягнення на частку боржника у складеному капіталі фермерського господарства. Так, у разі недостатності іншого майна у боржника - члена фермерського господарства для задоволення вимог кредиторів у порядку звернення стягнення на частку члена фермерського господарства кредитори можуть вимагати у встановленому порядку виділу частини майна фермерського господарства, пропорційної частці члена-боржника у складеному капіталі фермерського господарства. Якщо учасником (засновником) фермерського господарства є одна особа, частка такого учасника відповідає всьому майну фермерського господарства.
38.15. Частина майна фермерського господарства, пропорційна частці члена-боржника у складеному капіталі, виділяється у грошовій формі чи в натурі відповідно до балансу, складеного на момент вибуття такого члена з фермерського господарства.

Щодо накладення арешту на майно боржника - члена фермерського господарства в межах виконавчого провадження
38.16. Законом України «Про виконавче провадження» встановлено, що заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на майно (майнові права), корпоративні права (пункт 1 частини першої статті 10 Закону України «Про виконавче провадження»).
38.17. Зі змісту наведеної норми слідує, що для цілей виконавчого провадження закон встановлює можливість звернення стягнення як на частку, так і на корпоративні права.
38.18. Накладення арешту на майно боржника безпосередньо пов`язане з примусовим виконанням судового рішення. Метою накладення арешту у виконавчому провадженні є забезпечення виконання рішення суду та унеможливлення ухилення боржника від виконання свого зобов`язання шляхом відчуження майна. З набуттям прав на частку у складеному капіталі фермерського господарства в особи виникають і корпоративні права. Частка у складеному капіталі фермерського господарства та корпоративні права є нерозривно пов`язаними між собою.
38.19. Накладення арешту на корпоративні права позбавляє боржника-члена фермерського господарства можливості розпорядитись своїм майном (часткою та корпоративними правами, які з неї виникають).
38.20. Накладення арешту на корпоративні права відповідає вимогам законодавства України та є заходом, за рахунок якого можна забезпечити реальне виконання рішення. Державний / приватний виконавець з метою забезпечення виконання рішення суду наділений повноваженнями накласти арешт як на частку, так і на корпоративні права члена фермерського господарства.
Щодо розгляду справи по суті
38.21. Законодавством покладено обов`язок внесення до Єдиного державного реєстру відомостей про юридичну особу, в тому числі інформацію щодо розміру статутного (складеного) капіталу (пайового фонду) та розміру частки кожного із засновників (учасників). З огляду на це суб`єкти правовідносин мають право розраховувати та покладатися на правдивість відомостей, внесених до Єдиного державного реєстру, в тому числі щодо розміру статутного (складеного) капіталу (пайового фонду) та розміру частки кожного із засновників (учасників) юридичної особи.
38.22. Як установили суди попередніх інстанцій, боржник не повідомив приватного виконавця про розмір своєї частки у складеному капіталі фермерського господарства, хоча такий обов`язок передбачений пунктом 3 частини п`ятої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження».  Крім того, суди правильно застосували презумпцію достовірності внесених до Єдиного державного реєстру відомостей, за інформацією з якого єдиним членом ФГ «Дніпро» був ОСОБА_3 , що не давало приватному виконавцю підстав ставити під сумнів те, що частка ОСОБА_3 у складеному капіталі ФГ «Дніпро» є меншою 100 %. Отже, у діях виконавця немає порушення вимог законодавства щодо винесення постанови про накладення арешту.
38.23. Члени фермерського господарства, які вважають, що частка у складеному капіталі фермерського господарства належить їм, а не боржнику, мають право захистити своє право в порядку, передбаченому частинами першою - третьою статті 59 Закону України «Про виконавче провадження».
38.24. За наведених обставин суди попередніх інстанцій правомірно відмовили в задоволенні скарги ОСОБА_3 на постанову приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області ОСОБА_2 від 21 грудня 2023 року ВП № 73565540.
СУТЬ ОКРЕМОЇ ДУМКИ
39. З огляду на наведені вище заперечення щодо сформульованих Великою Палатою Верховного Суду висновків у цій справі вважаю за необхідне в окремій думці зосередити увагу на таких питаннях. 
Щодо оборотоздатності корпоративних прав 
40. Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, гроші, цінні папери, цифрові речі, майнові права, роботи та послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні та нематеріальні блага. Об`єкти цивільних прав можуть існувати у матеріальному світі та / або цифровому середовищі, що обумовлює форму об`єктів, особливості набуття, здійснення та припинення цивільних прав і обов`язків щодо них.
41. Оборотоздатність в цивільному праві - правовий режим об`єктів, який визначає можливість їх переходу від одного суб`єкта до іншого. 
42. За загальним правилом оборотоздатності об`єктів цивільних прав, що міститься у частині першій статті 178 ЦК України, об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.
43. Отже, об`єктами цивільних прав також є майнові права, які можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.
44. Законодавство не містить чіткого та вичерпного переліку майнових прав. Абзац третій частини другої статті 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» такими правами визначає будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (право володіння, розпорядження, користування), спеціальне майнове право на об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, а також інші специфічні права (право на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та право вимоги.
45. Звертаю увагу на те, що корпоративні права виникають в особи на підставі набуття нею участі в юридичній особі (підприємницькій чи непідприємницькій) та дозволяють їй брати участь у її діяльності, отримувати майнові та (або) немайнові блага, а момент виникнення в особи цих прав законодавець у частині другій статті 961  ЦК України пов`язує з моментом набуття нею права власності на частку (акцію, пай або інший об`єкт цивільних прав, що засвідчує участь особи в юридичній особі) у статутному капіталі юридичної особи. Факт належності частки конкретній особі свідчить про наділення її корпоративними правами та обов`язками щодо юридичної особи.
46. Право особи на частку в статутному капіталі юридичної особи за своєю природою є майновим правом. Водночас права, що виникають із цієї частки (права «з частки»), які відповідно до статті 96? ЦК України надають особі право на управління, участь у розподілі прибутку, здійсненні відчуження часток у статутному (складеному) капіталі тощо, є корпоративними правами.
47. Іншими словами, саме частка в статутному капіталі юридичної особи є майновим правом (об`єктом), тоді як корпоративні права складають її зміст, оскільки виникають із факту володіння часткою.
48. Тож, на моє переконання, за своєю природою корпоративні права та обов`язки є змістом корпоративних правовідносин, а частка у статутному капіталі - об`єктом правовідносин. Разом з іншими складовими (суб`єкт, підстави виникнення правовідносин) ці елементи становлять структуру корпоративних правовідносин. Зазначене свідчить про певний правовий зв`язок між часткою в статутному капіталі, статутним капіталом та корпоративними правами. Цей зв`язок полягає в такому: 
1) частка в статутному капіталі не збігається з поняттям «корпоративні права» чи «майнові права»; 
2) частка у статутному капіталі - це частина статутного капіталу товариства, яка виражена у вартісному еквіваленті у співвідношенні до статутного капіталу в цілому;
3) частка у статутному капіталі є особливими видом майна та об`єктом цивільних прав, здатна обертатися у цивільному обороті та спадкуватися. Частка у статутному капіталі засвідчує участь особи у товаристві. Право на частку у статутному капіталі є майновим правом; 
4) виходячи з юридичного факту набуття права на частку у статутному капіталі закон або статутні документи товариства наділяють її володільця правами та обов`язками як стосовно частки, так і стосовно власне товариства та інших учасників цього товариства. Слід розрізняти право на частку у статутному капіталі та права, що випливають з володіння такою часткою; 
5) корпоративні права та обов`язки учасника товариства є похідними від права учасника на частку в статутному капіталі; 
6) корпоративні права виникають у тієї особи, якій належить частка в статутному капіталі товариства, проте момент виникнення корпоративних прав не завжди збігається з моментом набуття права на частку в статутному капіталі (подібні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 906/1336/19, постанові судової палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів‚ корпоративних прав та цінних паперів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11 грудня 2023 року у справі № 907/922/21, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 911/1149/19, від 28 серпня 2025 року у справі № 910/8275/24).
49. Ураховуючи наведене, вважаю, що самостійним об`єктом цивільного обороту (продажу, спадкування тощо) є саме частка в статутному (складеному) капіталі юридичної особи, з набуттям права на яку в особи виникають і корпоративні права. 
50. Натомість корпоративні права не є самостійним оборотоздатним об`єктом цивільних прав, а тому не можуть самостійно відчужуватися або перебувати в обігу окремо від частки, яка їх посвідчує.
51. Такий висновок відповідає усталеній судовій практиці Верховного Суду щодо необоротоздатності корпоративних прав (див. висновки, викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 13 листопада 2018 року у справі № 910/605/18, від 11 серпня 2020 року у справі № 922/333/19, від 15 липня 2021 року у справі № 909/863/19, від 07 жовтня 2021 року у справі № 922/3059/16, від 30 березня 2023 року у справі № 917/202/21, від 29 червня 2023 року у справі № 44/227-б (910/14674/21), від 22 липня 2025 року у справі № 910/16868/19, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 02 листопада 2022 року у справі № 756/4376/21, від 24 січня 2024 року у справі № 755/12931/23, від 27 листопада 2024 року у справі № 450/177/24 та ін.). Жодних підстав для відступу цієї судової практики Велика Палата Верховного Суду у цій справі не навела.
Щодо накладення виконавцем арешту на корпоративні права боржника у фермерському господарстві
52. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження».
53. Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
54. Згідно із частинами першою, другою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Зокрема, виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
55. Тож основною метою діяльності виконавця та його безпосереднім завданням, на моє переконання, є сприяння виконанню судових рішень, які на підставі статті 1291 Конституції України є обов`язковими на всій території України. Для досягнення зазначеної мети виконавець зобов`язаний вживати всіх заходів, передбачених законом, для досягнення такого результату, за якого судове рішення буде реально виконаним.
56. Звертаю увагу на те, що на важливості реального виконання судових рішень неодноразово наголошував у своїх рішеннях Конституційний Суд України.
57. У рішенні від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012 Конституційний Суд України зазначив, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.
58. Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 вказав, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.
59. Держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом. Конституційний Суд України наголошує, що визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність (див. Рішення Конституційного Суду України від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019).
60. Окрім того, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово зазначав, що визначене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) право на суд було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне обов`язкове судове рішення не виконувалося на шкоду одній зі сторін; саме на державу покладено позитивний обов`язок створити систему виконання судових рішень, яка була б ефективною як у теорії, так і на практиці і гарантувала б їх виконання без неналежних затримок; ефективний доступ до суду включає право на те, щоб рішення суду було виконане без невиправданих затримок; держава і її державні органи відповідальні за повне та своєчасне виконання судових рішень, які постановлені проти них (див. пункт 43 рішення у справі «Шмалько проти України», заява № 60750/00; пункт 84 рішення у справі «Валерій Фуклєв проти України», заява № 6318/03; пункт 64 рішення у справі «Апостол проти Грузії» (Apostol v. Georgia), заява № 30779/04; пункти 46, 51, 54 рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України», заява № 40450/04).
61. ЄСПЛ зауважував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень (див. рішення у справах «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року, «Ясіуньєне проти Литви» від 06 березня 2003 року, «Руйану проти Румунії» від 17 червня 2003 року, «Півень проти України» від 29 червня 2004 року). Існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату такої заборгованості і становить «майно» цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції (див. рішення ЄСПЛ у справі «Агрокомплекс проти України» від 25 липня 2013 року).
62. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» до заходів примусового виконання рішень належить звернення стягнення на майно боржника, у тому числі якщо воно перебуває в інших осіб.
63. За частиною першою статті 48 цього Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації (пред`явленні електронних грошей до погашення в обмін на кошти, що перераховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця). Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.
64. Арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника (частини перша, друга статті 56 Закону України «Про виконавче провадження»).
65. Відповідно до частини першої статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом проведення електронних аукціонів або за фіксованою ціною.
66. Порядок реалізації обмежено оборотоздатного майна визначається законодавством (частина четверта статті 61 цього Закону).
67. Тлумачення наведених норм свідчить, що метою накладення виконавцем арешту на майно боржника та звернення стягнення є задоволення вимог кредиторів за рахунок:
- грошових коштів, одержаних від реалізації арештованого майна, на яке звертається стягнення;
- передачі арештованого майна стягувачу.
68. Тобто правовою метою накладення державним (приватним) виконавцем арешту на майно боржника є забезпечення реального виконання судового рішення, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2025 року у справі № 2/1522/11652/11, постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 червня 2025 року у справі № 931/290/24, від 31 липня 2025 року у справі № 679/282/24, від 05 листопада 2025 року у справі № 644/7525/21, від 26 листопада 2025 року у справі № 766/8488/24, від 10 грудня 2025 року у справі 
№ 757/6367/13-ц).
69. З огляду на викладене, на моє переконання, цілком очевидно, що об`єктом арешту має бути майно, за рахунок якого можливе реальне виконання судового рішення.
70. Таким майном може бути лише об`єкт, наділений властивостями оборотоздатності, тобто такий, що залучений або може бути залучений до цивільного обороту.  
71. У разі відсутності в об`єкта властивості оборотоздатності за його рахунок не можна забезпечити реальне виконання судового рішення. 
72. Одним з об`єктів, наділених ознаками оборотоздатності згідно з статтями 177, 178 ЦК України, є майнові права, які можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи. 
73. Водночас за пунктом 1 частини першої статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб або боржник володіє ними спільно з іншими особами.
74. Тож зазначена норма на перший погляд при буквальному прочитанні передбачає можливість звернення стягненняяк на майнові права (тобто на частку в статутному (складеному) капіталі в даному випадку фермерського господарства), так і на корпоративні права.
75. Безумовно, наразі наявна певна термінологічна неузгодженість у тексті пункту 1 частини першої статті 10 Закону «Про виконавче провадження», де серед об`єктів стягнення окремо зазначені «майнові права» та «корпоративні права».
76. Водночас звертаю увагу на те, що Закон України «Про виконавче провадження» є актом процесуального, а не матеріального права. Цей Закон регулює виконавче провадження як завершальну стадію судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
77. Тому, на мою думку, саме загальні положення ЦК України та ГК України, які визначають поняття майна, майнових та корпоративних прав, правовий режим майна тощо, поширюються на всі правовідносини, зокрема й ті, що виникають на підставі Закону України «Про виконавче провадження» в процесі примусового виконання судових рішень.
78. Власне корпоративні права є невіддільними від статусу учасника і не можуть бути самостійним об`єктом права, а тому не можуть самостійно відчужуватися або перебувати в обігу окремо від частки, яка їх посвідчує. Водночас належним об`єктом цивільного обороту (купівлі-продажу, спадкування, арешту тощо) є саме частка у статутному (складеному) капіталі фермерського господарства, яка хоч і є обмежено оборотоздатною, проте має економічну цінність та може бути відчужена.
79. До того ж системне тлумачення частини першої статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» у поєднанні зі статтями 48 та 56 цього Закону свідчить, що об`єктом стягнення (та, як наслідок, арешту) є саме частка у статутному капіталі юридичної особи як майнове право, а не корпоративні права як абстрактна категорія, відірвана від правового титулу на таку частку.
80. Окрім того статтею 531 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що особливості звернення стягнення на частку (частину частки) учасника товариства з обмеженою відповідальністю та учасника товариства з додатковою відповідальністю визначаються Законом України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю». Тобто законодавець чітко визначає об`єктом арешту саме частку учасника.
81. Тож, на моє переконання, наявність у Законі України «Про виконавче провадження» положення щодо можливості звернення стягнення на корпоративні права, яка не є до речі абсолютно визначеною, оскільки допускає паралельно звернення стягнення на майно (майнові права) та частку учасника слід тлумачити в системному зв`язку з нормами матеріального права - як звернення стягнення на частку боржника у статутному (складеному) капіталі, що є носієм цих прав.
82. Ураховуючи наведене, вважаю, що арешт можна накладати та здійснювати звернення стягненнялише на відповідну частку боржника в статутному (складеному) капіталі фермерського господарства як об`єкт цивільних прав (див. близький за змістом підхід в ухвалі Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 грудня 2025 року у справі № 524/5680/19). 
83. Переконаний, що саме накладення виконавцем арешту на частку боржника у статутному (складеному) капіталі фермерського господарства є належним та ефективним заходом примусового виконання судового рішення, спрямованим на забезпечення подальшого звернення стягнення на майно (майнові права) боржника. 
84. Подібне підтверджується і практикою вжиття державними / приватними виконавцями заходів щодо звернення стягнення на частку боржника в статутному (складеному) капіталі господарської організації (див., з-поміж іншого, аналітичну статтю «Звернення стягнення на частку боржника в статутному (складеному) 
капіталі» // https://jurliga.ligazakon.net/analitycs/225338_zvernennya-styagnennya-na-chastku-borzhnika-v-statutnomu-skladenomu-kaptal).
85. Однак сформульований Великою Палатою Верховного Суду в цій справі висновок про те, що накладення арешту на корпоративні права відповідає вимогам законодавства України та є заходом, за рахунок якого можна забезпечити реальне виконання рішення, а державний / приватний виконавець з метою забезпечення виконання рішення суду наділений повноваженнями накласти арешт як на частку, так і на корпоративні права члена фермерського господарства, - фактично нівелює усталене в правовій доктрині та судовій практиці розмежування «права на частку» та «права з частки» (корпоративних прав), які набуває учасник, що має відповідну частку, і які є необоротоздатними.
86. Тож навіть якщо гіпотетично погодитися з висновками Великої Палати Верховного Суду стосовно можливості з огляду на положення пункту 1 частини першої статті 10 Закону України «Про виконавче провадження» накладення арешту на корпоративні права фермерського господарства, такий висновок логічно суперечить доктринальному розумінню правового режиму корпоративних прав у фермерському господарстві. Ототожнення («змішування») корпоративних прав із часткою у статутному (складеному) капіталі є вочевидь неприпустимим.
87. Більш того, накладення арешту на корпоративні права як такі суперечить принципу ефективності заходів примусового виконання. Арешт необоротоздатного об`єкта не забезпечує реального виконання судового рішення, оскільки виконавець не може звернути стягнення на корпоративні права окремо від частки.
88. Укотре наголошую на тому, що метою накладення арешту на майно боржника у виконавчому провадженні є його подальша примусова реалізація для задоволення вимог стягувача (реального виконання рішення суду). Тож беззаперечним є те, що будь-який об`єкт, який залучається до цивільного обороту у процедурі примусового стягнення, повинен мати ознаку оборотоздатності («відчужуваності»), оскільки в разі неможливості продажу об`єкта, такий арешт не має юридичного сенсу та доцільності.Корпоративні права такої ознаки не мають, оскільки вони є юридичною властивістю статусу учасника, а не самостійним об`єктом цивільних прав. 
89. Вважаю, що висновок Великої Палати Верховного Суду про можливість накладення арешту на корпоративні права є хибним, оскільки у разі їх арешту, а не частки у статутному капіталі, виконавець позбавлений можливості реалізувати корпоративні права як самостійний об`єкт цивільного обороту. 
90. Переконаний, що підхід, за якого виконавець вправі накладати арешт на корпоративні права боржника у фермерському господарстві, не лише суперечить доктринальному розумінню об`єктів цивільних прав, а й створює передумови для неефективності виконавчого провадження, оскільки арешт майна, яке неможливо відчужити, не забезпечує реального виконання судового рішення.
Щодо забезпечення єдності судової практики
91. Вважаю також за необхідне наголосити, що зазначена справа була передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду з огляду на наявність різної практики Касаційного господарського та Касаційного адміністративного судів у складі Верховного Суду щодо оборотоздатності корпоративних прав, а отже можливості накладення арешту виконавцем на корпоративні права, що належать боржнику:
І підхід- щодо неможливості відчуження корпоративних прав, оскільки об`єктом обороту (продажу, спадкування тощо) є саме частка в статутному (складеному) капіталі господарської організації, з набуттям прав на яку в особи виникають і корпоративні права, які не є оборотоздатним об`єктом цивільного права (постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07 жовтня 2021 року у справі № 922/3059/16);
ІІ підхід- щодо можливості накладення арешту на корпоративні права, що належать боржнику, який є засновником фермерського господарства, оскільки невизначеність в Законі України «Про виконавче провадження» порядку та механізму накладення арешту на корпоративні права фермерського господарства, а також неурегульованість процедури звернення стягнення на корпоративні права члена фермерського господарства Законом № 973-IV не може бути перешкодою для застосування такого заходу процесуального примусу (постанова Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 23 квітня 2021 року у справі № 340/2214/19).
92. Тож зважаючи на відмінну практику касаційних судів у питанні можливості / неможливості можливості арешту на корпоративні права Велика Палата Верховного Суду мала повною мірою виконати покладені на неї Законом України 
«Про судоустрій і статус суддів» та процесуальними кодексами обов`язки щодо забезпечення єдності судової практики, а саме:
- сформулювати чіткий загальний правовий висновок стосовно оборотоздатності корпоративних прав та можливості / неможливості накладення на них арешту виконавцем;
- залежно від змісту власного правового висновку зазначити про відступ від протилежних за змістом висновків касаційного суду певної юрисдикції.
93. Переконаний, що за подібного правового регулювання, існування протилежних підходів касаційних судів різних юрисдикцій до визначення можливості вирішення питання можливості / неможливості накладення виконавцем арешту на корпоративні права дотримання принципу правової визначеності можливе лише шляхом застосування установлених процесуальним законом механізмів забезпечення єдності судової практики, зокрема остаточного вирішення проблеми правозастосування Великою Палатою Верховного Суду із формулюванням чіткого і однозначного правового висновку щодо проблемних питань.
94. Відсутність відступу від протилежних висновків касаційних судів та одночасне визнання правомірним арешту як корпоративних прав, так і частки у статутному капіталі, закріплює (так би мовити консервує) дуальний підхід до правозастосування, що є неприпустимо, оскільки фактично залишає чинними два взаємно виключні підходи до визначення корпоративних прав як об`єктів цивільних прав: за одним - об`єктом обороту є лише частка у статутному капіталі, за іншим - корпоративні права визнаються самостійним об`єктом стягнення.
95. Вважаю, що наведене не лише ускладнює та заплутує процедуру звернення стягнення на частку боржника в статутному (складеному) капіталі фермерського господарства, а й нівелює розумну передбачуваність судових рішень, ухвалених за наслідком розгляду скарг на дії (бездіяльність) виконавців. 
96. Сформований підхід позбавляє учасників правовідносин можливості чітко прогнозувати юридичні наслідки своїх дій та фактично допускає вчинення виконавцем юридично неспроможних заходів, які не забезпечують реального виконання судового рішення. 
97. Відсутність чіткого та зрозумілого правозастосування, яке на мій погляд не можна забезпечити без відступу від протилежних за змістом висновків касаційного суду певної юрисдикції вочевидь неминуче призведе до плутанини при накладенні арешту виконавцями, які будуть накладати їх як на корпоративні права так і на частку в статутному капіталі і як наслідок зумовить необхідність подальшої конкретизації або перегляду висновків, сформульованих у цій постанові.
98. Водночас саме Верховний Суд має бути джерелом визначеності судової практики, і саме судові рішення касаційного суду мають бути розумно передбачуваними, що безпосередньо слідує з положень частини першої статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».
99. Правова визначеність (legal certainty), яка вимагає чіткості, зрозумілості й однозначності правових норм, зокрема їх передбачуваності (прогнозованості) та стабільності. Кожна особа відповідно до конкретних обставин має орієнтуватися в тому, яка саме норма права застосовується у певному випадку, та мати чітке розуміння щодо настання конкретних правових наслідків у відповідних правовідносинах з огляду на розумну та передбачувану стабільність норм права (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2017 року № 2-р/2017, абзац шостий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 20 червня 2019 року № 6-р/2019).
100. Процедурний аспект принципу верховенства права базується на тому, що вимоги правотворчої та правозастосовної практики повинні відповідати певним стандартам, як-от: заборона зворотної дії закону; вимога ясності та несуперечності закону; вимога щодо однакового застосування закону тощо.
101. За висновками ЄСПЛ, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство має бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей [див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «C. Г. та інші проти Болгарії» 
(C. G. and Others v. Bulgaria) від 24 квітня 2008 року (заява № 1365/07, § 39), «Олександр Волков проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine) від 09 січня 2013 року (заява № 21722/11, § 170)].
102. ЄСПЛ неодноразово зауважував, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (див. рішення ЄСПЛ у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) від 28 листопада 1999 року заява № 28342/95, § 61). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи [рішення ЄСПЛ у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Лупені та інші проти Румунії» (Lupeni Greek Catholic Parish and others v. Romania) від 29 листопада 2016 року заява № 76943/11, § 123). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення ЄСПЛ у справі «С. Р. проти Сполученого Королівства» (C.R. v. the United Kingdom) від 22 листопада 1995 року заява № 20166/92, § 36].
103. Формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці [див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року (Cantoni v. France, заява № 17862/91, § 31, 32), «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року заява № 20372/11, § 65].
104. Суперечливі рішення національних судів, особливо судів найвищих інстанцій, можуть становити порушення вимоги щодо справедливого суду, яку сформульовано в пункті 1 статті 6 Конвенції [рішення ЄСПЛ у справі «Шахін і Шахін проти Туреччини» (Sahin and Sahin v. Turkey].
105. У рішенні від 30 квітня 2019 року у справі «Аксіс та інші проти Туреччини» (Aksis and other v. Turkey, заява № 4529/06, § 53 - 56) ЄСПЛ наголосив на тому, що очевидні суперечності у прецедентній практиці вищого суду та невиконання механізму, спрямованого на забезпечення гармонізації судової практики стали причиною порушення прав громадян на справедливий судовий розгляд.
106. На мою думку Велика Палата Верховного Суду при розгляді цієї справи мала б ураховувати зазначені висновки ЄСПЛ при визначенні власної ролі у реалізації основних завдань, покладених на Верховний Суд, зокрема щодо забезпечення сталості та єдності судової практики, тим більше на рівні касаційних судів.
ВИСНОВКИ
107. На моє переконання,з урахуванням наведеного вище Велика Палата Верховного Суду в ухваленій постанові щодо оборотоздатності корпоративних прав, можливості накладення виконавцем арешту саме на корпоративні права як самостійний об`єкт цивільних прав та здійснення на них звернення стягнення за наслідком вчинення виконавчих дій з виконання судового рішення повинна була виснувати, що:
по-перше, об`єктом цивільних прав та самостійним об`єктом цивільного обороту (зокрема, арешту та примусової реалізації у виконавчому провадженні) є виключно частка у статутному (складеному) капіталі юридичної особи. Саме з набуттям права на частку в особи виникає відповідний обсяг корпоративних прав;
по-друге, корпоративні права (право на управління, участь у розподілі прибутку тощо) за своєю правовою природою є необоротоздатними (невідчужуваними) окремо від частки, юридичною властивістю якої вони є. Власне корпоративні права не можуть бути самостійним предметом договору чи об`єктом примусового стягнення у виконавчому провадженні;
по-третє, у виконавчому провадженні стосовно боржника, який є членом (учасником) фермерського господарства, арешт та звернення стягнення можуть застосовуватися лише щодо частки боржника у статутному (складеному) капіталі фермерського господарства як оборотоздатного об`єкта цивільних прав. Накладення арешту на корпоративні права окремо від частки не забезпечує реального виконання судового рішення.
108. Ураховуючи наведене вище, на мою думку, Велика Палати Верховного Суду мала наявні достатні підстави для відступу від висновку, викладеного в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 23 квітня 2021 року у справі № 340/2214/19, зробленого за результатами аналізу положень законів України «Про виконавче провадження» та «Про фермерське господарство», щодо можливості виконавця накладати арешт на корпоративні права боржника.
 Суддя	 ОСОБА_1