ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

23 березня 2026 року 	м. Ужгород	№ 260/3365/25 	
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:
головуючої судді - Калинич Я.М.,
при секретарі судового засідання - Яцута Л.В.,
за участі:
позивач - ОСОБА_1 ,
представник позивача та третьої особи - Майстренко Н.М.,
представники відповідача 1 - Онисько Н.В., Приходько І.В.,
представник відповідача 2 - не з`явився,
розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Комісії для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при ІНФОРМАЦІЯ_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_2 про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_3 (далі – відповідач 1, ІНФОРМАЦІЯ_4 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_2 (далі - третя особа, ОСОБА_2 ), яким просить суд визнати протиправним і скасувати рішення ІНФОРМАЦІЯ_1 від 12 грудня 2024 року, оформлене протоколом комісії №134, про скасування відстрочки від мобілізації на особливий період ОСОБА_1 .
В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначає, що позивач з квітня 2024 року здійснював постійних догляд за своїм батьком, інвалідом ІІ групи, а саме: організовував харчування та годування, здійснював контроль прийому ліків, транспортування, підтримку в пересуванні, регулярно вимірював тиск та контролював рівень цукру в крові. На такій підставі йому було надано відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на 12 місяців до 20 березня 2025 року. Проте з огляду на результати здійснення професійної журналістської діяльності, всупереч наявній діючій відстрочці, в грудні 2024 року посадові особи відповідача 1 незаконно утримували позивача в ІНФОРМАЦІЯ_5 , направили для проходження медичного огляду та вручили повістку на відправку по призову на військову службу під час загальної мобілізації. В якості підстави для скасування відстрочки відповідач 1 зазначив відсутність довідки ЛКК про потребу батька у постійному сторонньому догляді, рішення на призначення компенсації фізичним особам, які здійснюють догляд та відомостей щодо наявності інших осіб, які можуть здійснювати такий догляд. Вважає такі підстави надуманими та свавільними, з огляду на що звернувся за захистом своїх прав в судовому порядку.
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 02 червня 2025 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без виклику (повідомлення) сторін.
10 липня 2025 року ІНФОРМАЦІЯ_6 (далі – ІНФОРМАЦІЯ_4 , відповідач 1) подав через особистий електронний кабінет в підсистемі «Електронний суд» відзив на позовну заяву, в якому з позовними вимогами не погоджується. Зазначає, що законодавчими нормами передбачена можливість скасування раніше наданої відстрочки у разі зміни (втрати) підстав її надання. Так, в даному випадку надана позивачу відстрочка була скасована через відсутність необхідних підтверджуючих документів. 
У поданому до суду відзиві відповідач 1 заявив клопотання про поновлення процесуального строку для подання відзиву та витребуваних судом доказів.
11 липня 2025 року позивач подав через особистий електронний кабінет в підсистемі «Електронний суд» відповідь на відзив, в якій з доводами відповідача 1 не погоджується. Так, заявляє, що в 2024 році він отримав відстрочку від призову на військову службу в законний спосіб у зв`язку із здійсненням догляду за хворим батьком. Наголошує на тому, що скасування раніше наданої відстрочки та подальше порушення його прав як працівниками територіального центру комплектування та соціальної підтримки, так і працівниками Національної поліції пов`язано з його журналісткою діяльністю. Окрім того, звернув увагу суду на подання відповідачем 1 відзиву з порушенням процесуальних строків.
14 липня 2025 року позивач подав через особистий електронний кабінет в підсистемі «Електронний суд» додаткові пояснення у справі. В таких звертає увагу суду на допущені відповідачем 1 процесуальні порушення внесення змін до системи «Оберіг» та вручення повістки, оскільки такі передували скасуванню раніше наданої відстрочки. 
Ухвалою від 16 липня 2025 року Закарпатський окружний адміністративний суд поновив відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. 
Ухвалою від 16 липня 2025 року Закарпатський окружний адміністративний суд відмовив у задоволенні клопотання позивача про застосування заходів процесуального примусу.
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 липня 2025 року було ухвалено перейти з розгляду адміністративної справи №260/3365/25 в порядку спрощеного позовного провадження без (виклику) повідомлення сторін до розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. 
Ухвалою від 11 серпня 2025 року суд поновив судовий розгляд справи у зв`язку з необхідністю витребування додаткових доказів. 
Ухвалою від 22 серпня 2025 року суд поновив судовий розгляд справи у зв`язку з необхідністю витребування від відповідача 1 додаткових доказів.
28 серпня 2025 року представник відповідача 1 подав через особистий електронний кабінет в підсистемі «Електронний суд» заяву, в якій надав пояснення щодо підстав перегляду Комісією раніше наданої позивачу відстрочки. 
08 жовтня 2025 року представник позивача подала до суду додаткові пояснення, в яких стверджує, що позивач надав всі необхідні для отримання відстрочки від призову на військову службу документи. При цьому наголошує на тому, що у разі продовження строку проведення мобілізації перевірка підстав на відстрочку здійснюється за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів. В свою чергу відповідач 1 не надав жодних доказів наявності підстав для проведення позапланової перевірки поданих позивачем 20 вересня 2024 року матеріалів. 
17 листопада 2025 року представник відповідача 1 подав додаткові пояснення у справі, в яких повідомив, що позивач є підозрюваним у кримінальному провадженні за ст. 336 Кримінального кодексу України, а саме: незаконний перетин державного кордону України. Наразі позивач переховується на території однієї з країн Європейського Союзу та зареєстрований у статусі біженця в Угорщині. 
02 грудня 2025 року відповідач 1 подав до суду додаткові пояснення у справі, в яких зазначив, що в ході перевірки законності надання відстрочки було виявлено ряд осіб, яким було незаконно надано відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, зокрема у зв`язку з відсутністю підстав для надання, або у зв`язку з неповним пакетом документів для подання на відстрочку. Серед переліку цих осіб також перебував і ОСОБА_1 . Вважає, що чинні законодавчі норми передбачають можливість скасування раніше наданої відстрочки від призову у разі втрати (зміни) підстав щодо її надання. Аналізом документів, доданих до заяви про надання відстрочки від 20.09.2024 року, встановлено, що згідно з рішенням Бедевлянської сільської ради Тячівського району Закарпатської області ОСОБА_2 було призначено помічником його сина - ОСОБА_1 , що не відповідає п.9 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». З огляду на зазначене було ініційовано питання щодо винесення на розгляд комісії при ІНФОРМАЦІЯ_5 можливості анулювання раніше наданої позивачу відстрочки.
Ухвалою від 31 грудня 2025 року Закарпатський окружний адміністративний суд залучив до участі в справі в якості співвідповідача – Комісію для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі – відповідач 2, Комісія).
06 січня 2026 року відповідач 2 надіслав до суду відзив на позовну заяву №6/165 від 06.01.2026, в якому у задоволенні позову просить відмовити. Повідомив, що раніше надана ОСОБА_1 відстрочка була скасована за відсутності довідки ЛКК про потребу його батька, ОСОБА_2 , у постійному сторонньому догляді, а також рішення про призначення/перерахунок компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі. 
08 січня 2026 року представник позивача подала через особистий електронний кабінет в підсистемі «Електронний суд» відповідь на відзив відповідача 2, в якій з наведеними у ньому доводами не погоджується. Стверджує, що зазначення у (довідці) виписці з акту МСЕК про потребу в постійному сторонньому догляді особи з інвалідністю не передбачено Інструкцією щодо заповнення форми первинної облікової документації №157-1/о. Окрім того, наявність рішення про призначення/перерахунок компенсації, фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі не є необхідним документом. Також звертає увагу суду на те, що відповідачі не довели наявність підстав для позапланової перевірки документів позивача. 
08 січня 2026 року позивач подав через особистий електронний кабінет в підсистемі «Електронний суд» свої письмові заперечення, в яких з правомірністю дій Комісії щодо скасування його відстрочки від призову не погоджується.
12 січня 2026 року позивач подав до суду письмові пояснення, в яких вказав на протиправні дії т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_7 ОСОБА_3 щодо прийняття Комісією рішення про скасування раніше наданої відстрочки. Окрім того, вважає, що Комісія, яка прийняла оскаржене рішення, була неповноважною, оскільки ОСОБА_3 не був уповноважений на участь у ній. 
18 лютого 2026 року позивач подав до суду додаткові пояснення у справі, в яких наголошує на відсутності в ОСОБА_3 повноважень на скликання комісії, поставлення питання про скасування раніше наданої відстрочки, його затриманні. Звертає увагу суду на те, що він жодного разу від мобілізації не ухилявся, самостійно став на військовий облік. Під час звернення до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для отримання відстрочки подав всі необхідні підтверджуючі документи. З того часу стан здоров`я його батька не покращився, а тому скасування відстрочки є безпідставним.
20 лютого 2026 року позивач подав до суду додаткові пояснення у справі, в якій просив звернути увагу на виданні ОСОБА_3 незаконних документів щодо його мобілізації, які стали передумовою прийняття рішення про скасування відстрочки. 
06 березня 2026 року позивач подав до суду додаткові пояснення у справі, відповідно до змісту яких вкотре наголошує на протиправності рішення Комісії про скасування раніше наданої відстрочки, оскільки воно прийнято без належних підстав, без зміни обставин та з порушенням процедури загального принципу адміністративного права. Заявляє, що в грудні 2024 року із заявою про повторний розгляд питання про надання відстрочки він не звертався. 
09 березня 2026 року позивач подав до суду додаткові пояснення у справі, в яких вважає, що оскаржене рішення Комісії є протиправним, бо воно базується на незаконному оголошенні його в розшук, затриманні, доставлені та утриманні в ІНФОРМАЦІЯ_5 , створенні даних/обставинах, які занесені та відображені в АЕС «Оберіг».
18 березня 2026 року позивач подав додаткові пояснення у справі, в яких вкотре наголосив на тому, що внесені до АЕС «Оберіг» дані про оголошення його в розшук, мобілізація та інформація про відсутність відстрочки, стали безпосередньою передумовою та причиною скликання Комісії та прийняття оскаржуваного рішення. Вважає, що без цих протиправних дій Комісія ймовірно не засідала б і не мала формальної підстави для перегляду його відстрочки, яка на той момент діяла до 20.03.2025 року.
У судовому засіданні 18 березня 2026 року позивач та його представник, яка є і представником третьої особи, заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі з мотивів, наведених у поданих до суду письмових заявах, та просили позов задовольнити.
Окрім того, позивач повідомив суд про те, що він не оскаржував протиправність будь-яких дій ІНФОРМАЦІЯ_7 . Разом з тим, вважає такі дії посадових осіб відповідачів, в тому числі ОСОБА_3 , протиправними за відсутності необхідних повноважень. Окрім того, зазначив, що наразі догляд за своїм батьком не здійснює, оскільки територіально віддалений від його місця проживання та з огляду на протиправні дії відповідача 1 не може до нього приїздити. 
Представники відповідача 1 проти задоволення позову заперечили, аргументуючи обставинами, наведеними у поданих до суду письмових заявах. Повідомили, що підставою для скасування раніше наданої позивачу відстрочки був лист ІНФОРМАЦІЯ_8 , в якому наголошено на її помилковості за відсутності доказів здійснення постійного стороннього догляду. Окрім того, звернув увагу суду на відмінності постійного стороннього догляду та догляду вдома. 
Представник відповідача 2 в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про відкладення розгляду справи не клопотав. 
Дослідивши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та представників сторін, розглянувши доводи, наведені ними в письмових заявах, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що у вересні 2024 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , було погоджено відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі п.9 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (догляд за батьком) на весь період проведення мобілізації (з підтвердженням через 6 місяців), що засвідчується довідкою ІНФОРМАЦІЯ_7 №В91/13 від 20.09.2024 (арк.спр.20, т.1). 
Згідно з наявними в матеріалах справи відомостями скріншоту із застосунку «Резерв+», наявна у ОСОБА_1 відстрочка від призову була дійсна до 20 березня 2025 року (арк.спр.23, т.1). 
Листом №1088/5/12238 від 12.12.2024 начальник ІНФОРМАЦІЯ_8 повідомив начальника ІНФОРМАЦІЯ_7 про те, що за результатами перевірки заяви про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації ОСОБА_1 встановлено незаконність прийняття рішення Комісією про надання відстрочки з огляду на відсутність інформації про потребу ОСОБА_2 у постійному сторонньому догляді. У зв`язку з цим запропоновано винести на розгляд Комісії питання про анулювання раніше наданої ОСОБА_1 відстрочки (арк.спр.138– 139, т.1). 
12 грудня 2024 року рішенням Комісії, оформленим протоколом №134, скасовано надану ОСОБА_1 відстрочку від призову на військову службу з підстав відсутності довідки ЛКК про потребу батька, ОСОБА_2 , у постійному сторонньому догляді, в т.ч. відомостей про потребу в постійному сторонньому догляді особи з інвалідністю у довідці до акту МСЕК серії 12 ААГ №705470, а також рішення про призначення/перерахунок компенсації фізичним особам, які надають соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі. Також зазначено про відсутність відомостей про наявність/відсутність інших осіб, які можуть здійснювати догляд за громадянином ОСОБА_2 (арк.спр.76, т.1).
Не погоджуючись з правомірністю скасування раніше наданої відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, 05 травня 2025 року ОСОБА_1 звернувся з цим адміністративним позовом до суду.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст.65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.
Нормами ст.1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII від 25.03.1992 (далі - Закону №2232) (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає у тому числі проходження військової служби.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан, який триває до цього часу.
Воєнний стан в розумінні положень ст.1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VIII - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Окрім того, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України Указом Президента України від 24.02.2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію» постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію на території Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Київської, Кіровоградської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, міста Києва.
Суд враховує, що спірні правовідносини виникли в період дії в Україні воєнного стану.
Згідно ч.10 ст.1 Закону №2232 громадяни України, які приписані до призовних дільниць або перебувають у запасі Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані: прибувати за викликом районного (об`єднаного районного), міського (районного у місті, об`єднаного міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України для оформлення військово-облікових документів (посвідчень призовника, військових квитків, тимчасових посвідчень військовозобов`язаних), приписки, проходження медичного огляду, направлення на підготовку з метою здобуття або вдосконалення військово-облікової спеціальності, призову на військову службу або на збори військовозобов`язаних та резервістів; проходити медичний огляд та лікування в лікувально-профілактичних закладах згідно з рішеннями комісії з питань приписки, призовної комісії або військово-лікарської комісії відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у Службі зовнішньої розвідки України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України; проходити підготовку до військової служби, військову службу і виконувати військовий обов`язок у запасі; виконувати правила військового обліку, встановлені законодавством.
Мобілізація, в розумінні ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі - Закон №3543), комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Частиною 2 ст.4 Закону №3543 встановлено, що загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.
Відповідно до ч.8 ст.4 Закону №3543, з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.
Частиною 1 ст.22 Закону №3543 передбачено обов`язок громадян: з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти Служби зовнішньої розвідки України - за викликом Служби зовнішньої розвідки України) для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період; надавати в установленому порядку під час мобілізації будівлі, споруди, транспортні засоби та інше майно, власниками яких вони є, Збройним Силам України, іншим військовим формуванням, Оперативно-рятувальній службі цивільного захисту з наступним відшкодуванням державою їх вартості в порядку, встановленому законом.
Спірні правовідносини виникли з приводу протиправного, на думку позивача, рішення Комісії про скасування раніше наданої йому відстрочки від прозову під час мобілізації. Протиправність такого рішення позивач аргументує відсутністю підстав для його прийняття з огляду на наявність в нього дійсної відстрочки, що була підтверджена належними доказами, а також незаконністю свого затримання та призову.
Так, пунктом 9 ч.1 статті 23 Закону №3543 передбачено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, які зайняті постійним доглядом за хворою дружиною (чоловіком), дитиною та/або своїми батьком чи матір`ю (батьком чи матір`ю дружини (чоловіка), якщо вона сама потребує постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, померла (загинула), визнана зниклою безвісти або безвісно відсутньою, оголошена померлою, і батько чи мати дружини не має інших працездатних членів сім`ї, які зобов`язані та можуть здійснювати за ними догляд), які за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я потребують постійного догляду.
Згідно з ч.7 ст.23 Закону №3543, перевірка підстав щодо надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та її оформлення здійснюється територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки.
Постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 року №154 затверджено Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, відповідно до п.1. якого, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.
Згідно з нормами п.11 вказаного положення, районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, крім функцій, зазначених у пункті 9 цього Положення, серед іншого, оформляють для військовозобов`язаних, резервістів відстрочки від призову під час мобілізації, які надаються в установленому порядку, та проводять перевірку підстав їх надання, ведуть спеціальний облік військовозобов`язаних.
16 травня 2024 року Кабінет Міністрів України постановою №560 затвердив Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період (далі – Порядок №560) (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), який, серед іншого, визначає процедуру надання військовозобов`язаним та резервістам відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та її оформлення.
Пунктом 56 Порядку №560 визначено, що відстрочка від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період надається військовозобов`язаним з підстав, визначених статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Згідно з п.57 Порядку №560, для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (відокремлених відділах) утворюються комісії у такому складі:
- голова комісії - керівник районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки (відокремленого відділу);
- члени комісії - представники апарату, структурних підрозділів (освіти та науки, охорони здоров`я, соціального захисту населення, служби у справах дітей, центру надання адміністративних послуг) районної, міської держадміністрації (військової адміністрації).
Суд встановив, що на підставі розпорядження Ужгородської районної військової адміністрації Закарпатської області №45 від 23.05.2024 при ІНФОРМАЦІЯ_5 було утворено Комісію для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період. Відповідно до додатку 1 до розпорядження №45 від 23.05.2024, Комісія складається з голови – начальник ІНФОРМАЦІЯ_7 (за згодою), секретаря – головний спеціаліст командування ІНФОРМАЦІЯ_7 (за згодою) та членів комісії. 
Так, на момент виникнення спірних правовідносин посаду голови Комісії обіймав ОСОБА_3 , як т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_7 , що відповідає вимогам п.57 Порядку №560 та розпорядженню Ужгородської районної військової адміністрації Закарпатської області №45 від 23.05.2024. Сторони вказану обставину визнають.
Зазначене спростовує доводи позивача та його представника про незаконність дій ОСОБА_3 в частині, що стосуються прийняття оскарженого рішення, як особи, повноваження якої не підтверджено. На думку суду, вищезазначеними нормами передбачено необхідність призначення головою комісії саме керівника районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, обов`язки його у спірному періоді тимчасово виконував ОСОБА_3 .
Відповідно до п.58 Порядку №560, за наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані (крім заброньованих та посадових (службових) осіб, зазначених у підпунктах 16-23 пункту 1 додатка 5) особисто подають на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу заяву за формою, визначеною у додатку 4, до якої додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5. Заява військовозобов`язаного підлягає обов`язковій реєстрації.
Згідно з п.58-1 Порядку №560, військовозобов`язані, зайняті постійним доглядом за хворим батьком чи матір`ю дружини (чоловіка), у випадках, передбачених пунктом 9 частини першої статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зазначають у заяві, зазначеній у пункті 58 цього Порядку (додаток 4), про відсутність інших працездатних членів сім`ї, які зобов`язані та можуть здійснювати постійний догляд за хворим батьком чи матір`ю дружини (чоловіка). Військовозобов`язані, зайняті постійним доглядом за хворою дружиною (чоловіком), дитиною та/або своїми батьком чи матір`ю, не зазначають у заяві, зазначеній у пункті 58 цього Порядку (додаток 4), інформацію про інших працездатних членів сім`ї, які зобов`язані та можуть здійснювати постійний догляд.
Пунктом 60 Порядку №560 визначено, що комісія вивчає отримані заяву та підтвердні документи, оцінює законність підстав для надання відстрочки, за потреби готує запити до відповідних органів державної влади для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів. 
На підставі розгляду отриманих документів комісія ухвалює рішення про надання або відмову у наданні відстрочки. Рішення комісії оформляється протоколом. 
Відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації надається на строк дії відповідних законних підстав, але не більш як на строк проведення мобілізації, встановлений Указом Президента України. У разі продовження строку проведення мобілізації перевірка підстав у військовозобов`язаного на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, крім підстав, зазначених у п.2 ч.1, п.3, 4, 5 ч.3 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», здійснюється за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів.
Так, суд встановив, що 20 вересня 2024 року за результатами розгляду поданих ОСОБА_1 документів Комісія протоколом №91 погодила надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п.9 ч.1 ст.23 у зв`язку з необхідністю здійснення догляду за батьком (з підтвердженням через 6 місяців). Відповідно до наявних в матеріалах справи відомостей мобільного застосунку «Резерв+», така відстрочка була дійсною до 20 березня 2025 року.
Поряд з цим, п.65 Порядку №560 передбачено, що у разі втрати (зміни) підстав щодо надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період комісія може скасувати (змінити) раніше прийняте нею рішення, про що повідомляється заявнику письмово не пізніше ніж на наступний день після ухвалення такого рішення за формою, визначеною у додатку 10.
Вказане право кореспондується також з нормами Положення про Комісію. 
Отже, нормативно передбачено право Комісії скасовувати раніше надану військовозобов`язаному відстрочку від призову на військову службу за умови втрати (зміни) підстав щодо її надання. 
Матеріалами справи підтверджено, що підставою для перегляду рішення про надання ОСОБА_1 відстрочки від призову на військову службу стало звернення начальника ІНФОРМАЦІЯ_8 з листом №1088/5/12238 від 12.12.2024. Як вбачається зі змісту такого листа, начальнику ІНФОРМАЦІЯ_7 було повідомлено про незаконність надання позивачу такої відстрочки за відсутності інформації про потребу ОСОБА_2 у постійному сторонньому догляді. Окрім того, наголошено на допущених порушеннях у періоді її надання, зокрема з перевищенням строку проведення мобілізації, встановленого Указом Президентом України. 
Протиправність рішення Комісії про скасування раніше наданої відстрочки позивач аргументує, в тому числі, протиправністю дій посадових осіб відповідача 1 щодо незаконного його затримання, доставлення до ІНФОРМАЦІЯ_7 та подальшого призову на військову службу під час мобілізації за наявності діючої відстрочки.
З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Норми ст.55 Конституції України гарантують кожному право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Це право передбачене також положеннями з ч.1 ст.5 КАС України, відповідно до яких кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення ч.2 ст.55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Тобто, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. При цьому, неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.
Так, рішення суб`єкта владних повноважень є такими, що порушує права і свободи особи в тому разі, якщо, по-перше, такі рішення прийняті владним суб`єктом поза межами визначеної законом компетенції, а, по-друге, оспорювані рішення є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб`єктивні права та обов`язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов`язку.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16 березня 2023 року у справі №9901/41/21 сформулювала висновок, згідно з яким позивач на власний розсуд визначає, чи порушені його права та інтереси рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. Водночас гарантоване ст.55 Конституції України та конкретизоване в законах України право на належний судовий захист прав та інтересів особи передбачає можливість звернення до суду лише у разі існування спірних правовідносин, тобто у разі установлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин. Таке порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Звертаючись до суду, позивач самостійно визначає у позовній заяві, яке його право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких гуртуються позовні вимоги, в тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.
Застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства. 
Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №925/1265/16).
«Ефективний засіб правового захисту» у розумінні ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року по справі №840/3112/18, яка враховується судом при розгляді даної справи відповідно до ч.5 ст.242 КАС України.
Тому, вирішуючи цей спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
В контексті вищенаведеного суд зазначає, що предметом оскарження в цій справі є виключно правомірність рішення Комісії від 12 грудня 2024 року, оформлене протоколом №134, про скасування відстрочки від мобілізації на особливий період, наданої ОСОБА_1 у вересні 2024 року.
Разом з тим, суд встановив, що наказом ІНФОРМАЦІЯ_7 від 10 грудня 2024 року ОСОБА_1 був призваний на військову службу під час мобілізації та на підставі поіменного списку від 10 грудня 2024 року був відправлений до Військової частини НОМЕР_1 . 
Тобто станом на момент прийняття оскарженого в цій адміністративній справі рішення Комісії ОСОБА_1 вже був мобілізований до лав Збройних Сил України. Отже, на момент виникнення спірних правовідносин правовий статус позивача змінився з «військовозобов`язаний» на «військовослужбовець».
Заявляючи про протиправність дій посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_7 щодо його незаконного затримання та призову на військову службу за наявності діючої відстрочки, ОСОБА_1 відповідні позовні вимоги в межах цієї справи не заявляє. Так, в судому засіданні 18 березня 2026 року позивач підтвердив те, що він не оскаржував протиправність будь-яких дій ІНФОРМАЦІЯ_7 . На думку позивача, вказана обставина є достатньою підставою саме для скасування рішення Комісії від 12.12.2024.
Поряд з цим, суд не може погодитися з такими доводами позивача та його представника. 
Так, правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон №2232.
Відповідно до ч.9 ст.1 Закону №2232, щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: 
- допризовники - особи, які підлягають приписці до призовних дільниць; 
- призовники - особи, приписані до призовних дільниць; 
- військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; 
- військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави;
- резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.
Згідно з ч.2 ст.2 Закону №2232, проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Пунктом 4 ч.1 ст.24 Закону №2232 передбачено, що початком проходження військової служби вважається день відправлення у військову частину з відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або день прибуття до Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідного підрозділу Служби зовнішньої розвідки України - для громадян, призваних на військову службу під час мобілізації, на особливий період та на військову службу за призовом осіб офіцерського складу.
Суд враховує те, що виключні підстави для звільнення військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, з військової служби передбачені п.2 ч.4 ст.26 Закону №2232. Однак наявність діючої відстрочки до таких підстав не відноситься. 
Оскільки процедура призову військовозобов`язаного на військову службу під час мобілізації є незворотною, тому визнання протиправним рішення про скасування раніше наданої відстрочки в даному випадку не спричинить відновлення попереднього становища ОСОБА_1 . Так, після призову позивача на військову службу він вже не є військовозобов`язаним, його правовий статус змінився на «військовослужбовець». Тому положення щодо відстрочки від призову, в тому числі щодо її скасування (12.12.2024) після проведення мобілізації (10.12.2024) жодним чином не вплинуло на його права та інтереси, як військовослужбовця.
Статтею 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Право на звернення до адміністративного суду з позовом не завжди збігається з правом на судовий захист, яке закріплено у статті 5 КАС України. Саме собою звернення до адміністративного суду за захистом ще не означає, що суд зобов`язаний надати такий захист.
Конституційний Суд України у Рішенні від 30.01.2003 №3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).
Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушених прав та бути адекватним наявним обставинам. Обраний позивачем спосіб захисту має бути спрямований на відновлення його порушених прав, і у випадку задоволення судом його вимог, прийняте судом рішення повинно мати наслідком відновлення тих прав, за захистом яких позивач і звернувся до суду.
Водночас відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною та достатньою підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
До такого ж правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 вересня 2025 року у справі №990/54/24.
Тож під час розгляду справи суд має з`ясувати чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (див. постанови ВП ВС від 29.09.2020 у справі №378/596/16-ц, від 15.09.2022 у справі №910/12525/20).
З врахуванням вищенаведеного суд вважає, що ОСОБА_1 обрав неналежний та неефективний спосіб захисту порушених, на його думку, прав, свобод та інтересів, шляхом звернення до суду з позовом про оскарження рішення про скасування раніше наданої відстрочки. Більше того, на момент звернення до суду з цим адміністративний позовом (05 травня 2025 року) надана позивачу у вересні 2024 року відстрочка вже втратила чинність, оскільки була дійсною до 20 березня 2025 року.
Суд вважає, що всі заявлені позивачем та його представником аргументи щодо протиправності дій посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_7 в частині незаконності його затримання, вручення повістки, внесення відомостей до системи «Оберіг» в період наявності діючої відстрочки повинні вирішуватися в межах розгляду справи про оскарження законності призову на військову службу. Оскільки саме вирішення такого питання, враховуючи всі обставини, у випадку ухвалення рішення про задоволення позову дозволить належно та ефективно захистити права ОСОБА_1 . Проте вказане питання не є предметом розгляду в цій адміністративній справі. Так, оскарження дій та рішень ІНФОРМАЦІЯ_7 щодо призову 10 грудня 2024 року ОСОБА_1 на військову службу є предметом розгляду в адміністративній справі №260/926/26. 
Враховуючи обрання позивачем неналежного способу захисту, що у випадку задоволення позову, не змінить його юридичного становища та не зможе повернути його до попереднього правового статусу, суд не вбачає за можливе досліджувати питання правомірності оскарженого рішення з усіх інших наведених позивачем аргументів.
Решта доводів та заперечень учасників справи, не впливають на висновки суду по суті позовних вимог. Усталеною практикою Європейського суду з прав людини, зокрема наведеною у рішенні у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, відображено принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, відповідно до якого у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року).
Таким чином, провівши правовий аналіз законодавчих норм, що регулюють спірні правовідносини крізь призму встановлених судом обставин справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
У зв`язку з відмовою у задоволенні позову суд не вирішує питання розподілу судових витрат. 
Керуючись статями 6, 14, 242, 243, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Комісії для розгляду питань надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період при ІНФОРМАЦІЯ_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_2 про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити дії - відмовити. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду. 

Повний текст рішення виготовлено та підписано 23 березня 2026 року.

Суддя	Я. М. Калинич