КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/5116/2026
Справа № 761/41032/24

П О С Т А Н О В А

 
Іменем України

17 квітня 2026 року 
м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Юзькової О.Л. у м. Київ 18 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» про стягнення недоплаченої частини заробітної плати,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, збільшивши позовні вимоги в грудні 2024 року, просив стягнути з АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» на користь ОСОБА_1 невиплачену частку заробітної плати (матеріальної допомоги) за 2024 рік у сумі 29016 грн., компенсацію за втрату частини заробітної плати (матеріальної допомоги) у зв`язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 2804,44 грн., покласти на відповідача судові витрати.
Позов мотивував тим, що в період з 03 листопада 2020 року по 01 лютого 2024 року працював на посаді начальника відділу роботи станцій Виробничого підрозділу Конотопської дирекції залізничних перевезень Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця». 01 лютого 2024 року позивача переведено в підпорядкування виробничого штабу виробничого підрозділу служби роботи станцій Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» в зв`язку з мобілізацією.
Наказом Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Українська залізниця» № 24 від 22 лютого 2024 року було надано матеріальну допомогу у розмірі двох посадових окладів (місячних тарифних ставок), що склалися на день мобілізації - ОСОБА_1 - начальнику відділу роботи станцій.
26 лютого 2024 року позивача було мобілізовано до лав ЗСУ на підставі Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 65/2022.
03 серпня 2024 року на підставі наказу № 229 командира в/ч НОМЕР_1 солдата ОСОБА_1 було звільнено від займаної посади та виключно зі списків частини.
05 серпня 2024 року позивача було переведено черговим по залізничній станції «Вирівка» Конотопського району виробничого підрозділу служби роботи станцій на підставі наказу № 387/ос від 05 серпня 2024 року.
Однак за весь період з 22 лютого 2024 року по 01 листопада 2024 року позивач так і не отримав матеріальну допомогу, визначену наказом № 24 від 22 лютого 2024 року.
В зв`язку з порушенням терміну виплати заробітної плати він також має право на компенсацію втрати частини доходів з березня 2024 року по грудень 2024 року в розмірі 2804,44 грн.
Вказував, що дізнався про порушення свого права, а саме невиплату матеріальної допомоги на підставі наказу № 24 від 22 лютого 2024 року лише 05 серпня 2024 року, коли демобілізувався та влаштувався на роботу до того ж роботодавця, після чого отримав фактичну інформацію про невиплату коштів, оскільки під час проходження військової служби не мав такої можливості. 

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 березня 2025 року позов задоволено, стягнуто з АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» на користь ОСОБА_1 невиплачену частку заробітної плати (матеріальної допомоги) за 2024 рік у сумі 29016 грн., компенсацію за втрату частини заробітної плати (матеріальної допомоги) у зв`язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 2804,44 грн., стягнуто з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн.
Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 17 листопада 2025 року стягнуто з АТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 9000 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач АТ «Українська залізниця» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 березня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, посилався на те, що судом не застосовано закон, який підлягав застосуванню, а саме ст. 1, 11, п. 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», чим порушено норми матеріального права. 
Посилався на вимоги п. 3 Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, яким передбачено, що у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».
Отже, Указ Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затверджений Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, передбачає можливість обмеження права на працю та отримання за неї винагороди в умовах введення воєнного стану.
Наголошував, що АТ «Українська залізниця» є товариством, що має стратегічне значення для економіки та безпеки держави у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83, і що зважаючи на економічну ситуацію в державі, з метою стабілізації фінансово-економічного становища товариства, збереження трудового колективу та своєчасної виплати заробітної плати виникла необхідність запровадження окремих обмежувальних заходів тимчасово на період дії правового режиму воєнного стану та до нормалізації ситуації в товаристві. 
Так, Правлінням АТ «Українська залізниця» прийнято рішення від 14 березня 2022 року (протокол № Ц-54/31 Ком.т.), згідно п.п. 1.1.4 якого, на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, керівникам регіональних філій, філій, структурних (виробничих) підрозділів, апарату управління АТ «Українська залізниця» забезпечити реалізацію наступних заходів: призупинення виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги.
Звертав увагу, що п. 1.1.4 рішення Правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року (протокол № Ц-54/31 Ком.т.) встановлював обов`язок для керівників регіональних філій, філій, структурних (виробничих) підрозділів, апарату управління призупинити виплату матеріальної допомоги при виникненні у конкретного працівника права на її отримання.
Наводив зміст ст. 11, 14 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», п. 3.7.5 Галузевої угоди між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками на 2002-2006 роки, пояснював, що рішення Правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року (протокол № Ц-54/31 Ком.т.), яким врегульовано питання оплати праці всіх працівників в період воєнного стану, було погоджено Профспілкою залізничників і транспортних будівельників України, яка є стороною Галузевої угоди та профспілкою, до складу якої входить ряд первинних профспілкових організацій та яка об`єднує найбільшу кількість працівників АТ «Українська залізниця».
Зокрема Первинна профспілкова організація апарату Української залізниці, яка є стороною Колективного договору, входить до складу Профспілки залізничників і транспортних будівельників України, як первинна профспілкова організація згідно п. 6.1.1 Статуту Профспілки залізничників і транспортних будівельників України.
Звертав увагу, що судовими рішеннями у справах № 133/545/23, № 211/2574/22, № 211/2582/22, № 381/1717/23, № 751/105/24, №214/4662/22, № 211/2634/22, № 686/21964/22 щодо АТ «Українська залізниця» встановлено законність рішення Правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року (протокол № Ц-54/31 Ком.т.) та його відповідність ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».
Питання правомірності введення державою окремих обмежень під час дії воєнного стану, у тому числі й з урахуванням міжнародних договорів, роз`яснено й у постанові Верховного Суду від 01 грудня 2022 року у справі № 580/2869/22.
Наголошував, що застосовуючи рішення Правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року (протокол № Ц-54/31 Ком.т.), роботодавець не відмовляє у виплаті матеріальної допомоги, а лише відтерміновує її, після прийняття окремого рішення правління, виплата матеріальної допомоги, при наявності умов, передбачених Колективним договором, буде проведена.
Наголошував, що виплата матеріальної допомоги на оздоровлення та інших видів матеріальних допомог призупинена для всіх працівників АТ «Українська залізниця», в тому числі тих, які безпосередньо задіяні в перевізному процесі. Враховуючи рівність трудових прав працівників та обмеження права на працю в умовах воєнного стану, важливим є застосування однакового підходу щодо оплати праці всіх працівників, що забезпечується АТ «Українська залізниця» при застосуванні рішення Правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року (протокол № Ц-54/31 Ком.т.) до всіх без виключення працівників. 
Зауважував, що АТ «Українська залізниця» є державною компанією, яка з 24 лютого 2022 року несе фінансові витрати та позбавлена можливості отримувати прибуток внаслідок зменшення оплачуваних пасажирських та вантажних перевезень, підкреслював внесок АТ «Українська залізниця» у спільну перемогу над ворогом, зазначив, що АТ «Українська залізниця» стала дорогою життя для багатьох людей, оскільки поїздами АТ «Українська залізниця» було евакуйовано мільйони людей, при цьому відновлення інфраструктури, гуманітарні перевезення потребували значних коштів і здійснювались АТ «Українська залізниця» на безоплатній основі.
В зв`язку із значними витратами відповідача, пов`язаними, поряд із іншим, з великою кількістю евакуаційних поїздів, безкоштовних для пасажирів, керуючись вимогами Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, правлінням АТ «Українська залізниця» на засіданні 14 березня 2022 року прийнято рішення, яке відображено у протоколі № Ц-54/31 Ком.т., п.п. 1.1.4 п.1.1, що інші додаткові виплати, які передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, призупинити. 
Таким чином, зазначеним рішенням АТ «Українська залізниця» працівникам залізниці призупинені всі додаткові виплати, в тому числі виплати, передбачені п. 8.23 розділу Колективного договору між адміністрацією і територіальним комітетом профспілки виробничого підрозділу Конотопська дирекція залізничних перевезень.
Надалі, 06 вересня 2022 року за вих. № Ц/3-91/1459/ЦПроф/30-2 правлінням АТ «Українська залізниця» спільно з Профспілкою залізничників і транспортних будівельників України, працюючим та звільненим працівникам надано роз`яснення, що після припинення або скасування режиму воєнного стану, а також у разі покращення фінансового стану АТ «Українська залізниця», що дасть змогу змінити зазначене рішення правління до припинення або скасування режиму воєнного стану, працівники, звільнені вперше з роботи в зв`язку з виходом на пенсію, отримають суму одноразової та додаткової матеріальної допомоги, що їм належить.
Враховуючи вищевикладене, відповідач вважає, що затримка виплат, передбачених Галузевою угодою та Колективним договором, здійснюється згідно Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, яким зокрема обмежувались конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені ст. 41 - 44 Конституції України, та рішень правління АТ «Українська залізниця», прийнятих в ситуації, що на той час склалася, на підставі Законів України, які введені в дію в умовах воєнного стану і на теперішній час є діючими.
Звертав увагу, що суд першої інстанції в своєму рішенні неодноразово наголошував, спираючись на різні нормативні акти, що позивач не отримав вчасно частину заробітної плати на день мобілізації. Вважав таке твердження хибним, оскільки за змістом ст. 2 Закону України «Про оплату праці», матеріальна допомога залізничникам, мобілізованим на військову службу, не вважається заробітною платою, оскільки не залежить ні від результатів праці, ні від умов виконання роботи, та виплачується незалежно від наявності чи відсутності шкідливих чи особливих умов праці. Матеріальна допомога залізничникам, мобілізованим на військову службу, відноситься до інших виплат, як і деякі інші виплати, передбачені Колективним договором АТ «Українська залізниця», не передбачені чинним законодавством, а тільки умовами колективного договору підприємства. Обставини, за яких проводяться виплати, залежать від особистих життєвих обставин працівника (пенсіонера підприємства) та направлені на посилення соціального захисту працівника-залізничника та зниження захворюваності серед працівників.
Таким чином, матеріальна допомога залізничникам, мобілізованим на військову службу, не входить до структури основної та додаткової заробітної плати, оскільки не залежить від виконаної роботи та її результатів, особливих чи шкідливих умов праці, тобто не є заробітною платою, а є іншою виплатою, передбаченою внутрішнім нормативом самого підприємства. 
Наводив зміст п. 3.6 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату № 5 від 13 січня 2004 року, згідно якої одноразова допомога працівникам, згідно з діючим законодавством та колективними договорами (включаючи грошову допомогу державним службовцям та науковим (науково-педагогічним) працівникам), відноситься до інших виплат, що не належать до фонду оплати праці.
Підсумовував, що суд першої інстанції не взяв до уваги всі доводи сторін у справі та зробив помилкові висновки, які не відповідають обставинам справи, а саме вважав доведеним порушення права позивача на виплату матеріальної допомоги у розмірі двох посадових окладів (місячних тарифних ставок), що склалися на день мобілізації ОСОБА_1 , та вважав за можливе стягнути з відповідача невиплачену матеріальну допомогу 29016 грн., а також інфляційне збільшення в сумі 2804,44 грн.
Підкреслював, що відповідачем виплати, передбачені колективним договором, було призупинено у зв`язку з ситуацією, що діяла і діє на території України, а не відмовлено у їх виплаті. Підставою для такого припинення є ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», і відповідач в даному випадку діяв з дотриманням вимог чинного законодавства, враховуючи обставини, що склалися внаслідок військової агресії проти України та конкретні наслідки такої агресії. Оскільки виплата позивачу передбачена п. 8.23 колективного договору, її призупинення відповідачем відповідає положенням ст. 11 Закону. Вказаний Закон є чинним, не визнаний неконституційним, не скасований, а тому підлягає застосуванню до спірних правовідносин. З огляду на вищевикладене, правових підстав для стягнення виплат згідно зупинених положень колективного договору на даний час немає.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції даним вимогам закону в повній мірі не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що в період з 03 листопада 2020 року по 01 лютого 2024 року ОСОБА_1 працював на посаді начальника відділу роботи станцій Виробничого підрозділу Конотопської дирекції залізничних перевезень регіональної філії «Південно-Західна залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця». 01 лютого 2024 року позивача переведено в підпорядкування виробничого штабу виробничого підрозділу служби роботи станцій регіональної філії «Південно-Західна залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» у зв`язку з мобілізацією (а. с. 9).
Наказом регіональної філії «Південно-Західна залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» № 24 від 22 лютого 2024 року було надано матеріальну допомогу у розмірі двох посадових окладів (місячних тарифних ставок), що склалися на день мобілізації - ОСОБА_1 - начальнику відділу роботи станцій (а. с. 21).
Відповідно до листа АТ «Українська залізниця» №НЗК-08/2664 від 12 листопада 2024 року, станом на лютий 2024 року розмір посадового окладу ОСОБА_1 становив 14508 грн. (а. с. 39).
26 лютого 2024 року ОСОБА_1 було мобілізовано до лав Збройних Сил України на підставі Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 65/2022 (а. с. 17).
03 серпня 2024 року на підставі наказу № 229 командира військової частини НОМЕР_1 , солдата ОСОБА_1 було звільнено від займаної посади та виключено зі списків частини (а. с. 22).
05 серпня 2024 року ОСОБА_1 було переведено черговим по залізничній станції «Вирівка» Конотопського району виробничого підрозділу служби роботи станцій на підставі наказу № 387/ос від 05 серпня 2024 року (а. с. 9, 10).
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність чи відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення або захисту в обраний спосіб.
Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входять: основна заробітна плата, додаткова та інші заохочувальні та компенсаційні виплати.
Основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.
Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.
Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Згідно зі статтею 14 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою.
Частиною першою статті 9 цього Закону встановлено, що положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства.
Згідно зі статтею 10 КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів.
Відповідно до статті 13 КЗпП України та статті 7 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміст колективного договору визначається сторонами.
Статтею 13 КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т. д.). Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії.
Згідно зі статтею 18 КЗпП України положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника.
Відповідно до частини другої статті 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

До матеріалів справи долучено копію витягу з Колективного договору між адміністрацією і територіальним комітетом профспілки виробничого підрозділу Конотопська дирекція залізничних перевезень на 2001-2005 роки, пролонгованого на 2006 - 2024 роки, п. 8.23 якого передбачено надання одноразової матеріальної допомоги залізничникам, мобілізованим у період, починаючи з 18 березня 2014 року на військову службу, в розмірі двох посадових окладів (місячних тарифних ставок), що склалися на день мобілізації (а. с. 97 - 98).
Також до матеріалів справи долучено паперову копію електронного документа - витяг з протоколу № Ц-54/31 Ком.т. засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року, згідно п. 1.1, 1.1.4 якого, на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, керівникам регіональних філій, філій, структурних (виробничих) підрозділів апарату управління АТ «Українська залізниця» забезпечити реалізацію наступних заходів: інші додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів,зокрема матеріальної допомоги, призупинити (а. с. 84 - 85).

Як визначено у ст. 64 Конституції України конституційні права та свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на території України запроваджено правовий режим воєнного стану з 24 лютого 2022 року, який у подальшому неодноразово продовжувався.
Згідно з пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», главу XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України доповнено пунктом 2, відповідно до якого під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Статтею 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено, що цей Закон визначає особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до ст. 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

З наведеного слідує, що Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» є спеціальним законом на період дії воєнного стану щодо застосування окремих положень трудового законодавства.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 6 цього Закону в Указі Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» зазначений вичерпний перелік конституційних прав та свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку із введенням воєнного стану, зазначений строк дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.

Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» прийнятий 15 березня 2022 року і набрав чинності 24 березня 2022 року.

Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 9 КЗпП України умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.

Стаття 9 КЗпП не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством. Вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними (правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 05 лютого 2025 року у справі № 211/7338/23, провадження № 61-8811св24).

У судовому засіданні під час розгляду справи судом першої інстанції представником відповідача не заперечувалась та обставина, що позивачу на день розгляду справи у суді не було виплачено матеріальну допомогу у розмірі двох посадових окладів на підставі наказу регіональної філії «Південно-Західна залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» № 24 від 22 лютого 2024 року.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що оскільки позивачу на день розгляду справи у суді не було виплачено матеріальну допомогу у розмірі двох посадових окладів на підставі наказу регіональної філії «Південно-Західна залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» № 24 від 22 лютого 2024 року, право позивача на виплату матеріальної допомоги у розмірі двох посадових окладів (місячних тарифних ставок), що склалися на день мобілізації є порушеним, що є підставою для стягнення з відповідача невиплаченої матеріальної допомоги в розмірі 29016 грн.

Доводи апеляційної скарги, що виплати, передбачені колективним договором, було призупинено у зв`язку з ситуацією, що діяла і діє на території України, а не відмовлено у їх виплаті, і підставою для такого припинення є ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», тому відповідач в даному випадку діяв з дотриманням вимог чинного законодавства, відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані, з огляду на те, що вказаний Закон Верховною Радою України прийнято 15 березня 2022 року, а набрав чинності він 24 березня 2022 року, у той час як рішення АТ «Українська залізниця», яке стало підставою для невиплати позивачу оспорюваних сум матеріальної допомоги було прийнято 14 березня 2022 року, а закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі (стаття 58 Конституції України), тому положення вказаного закону не могли застосовуватися судом при розгляді цієї справи.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 05 лютого 2025 року у справі № 211/7338/23, провадження № 61-8811св24 за позовом ОСОБА_1 до АТ «Українська залізниця» про визнання незаконним та скасування протокольного рішення в частині призупинення виплат, стягнення недоплаченої заробітної плати.
Крім того, у вищезазначеній справі № 211/7338/23 рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 лютого 2024 року, залишеним в силі постановою Верховного Суду від 05 лютого 2025 року, визнано незаконним та скасовано пункт 1.1.4 протокольного рішення засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року № Ц-54/31 Ком.т у частині призупинення додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги.
Отже, на даний час п. 1.1.4 рішення правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року, затверджене протоколом № Ц-54/31 Ком.т., на яке відповідач посилається, заперечуючи проти позову та обґрунтовуючи правомірність своїх дій, визнано незаконним та скасовано.
Зазначені обставини з невідомих причин не були повідомлені суду АТ «Українська залізниця», проте були досліджені апеляційним судом у Єдиному державному реєстрі судових рішень, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень», суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.
Враховуючи вищевикладене, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не є підставою для відмови у позові доводи апеляційної скарги, що судовими рішеннями у інших справах № 133/545/23, № 211/2574/22, № 211/2582/22, № 381/1717/23, № 751/105/24, №214/4662/22, № 211/2634/22, № 686/21964/22 щодо АТ «Українська залізниця» встановлено законність рішення Правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року (протокол № Ц-54/31 Ком.т.) та його відповідність ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 01 грудня 2022 року у справі № 580/2869/22, є нерелевантним, оскільки у цій справі розглядався спір фізичної особи до Черкаського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ГУ ПФУ в Черкаській області про визнання протиправною бездіяльності ГУ ПФУ в Черкаській області в частині відмови нарахувати та виплатити позивачу як особі з інвалідністю внаслідок війни ІІ групи, щорічну разову грошову допомогу до 5 травня за 2022 рік у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком відповідно до статті 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», тобто правовідносини у цій справі не є подібними.

Апеляційний суд не заперечує проти доводів апеляційної скарги, що АТ «Українська залізниця» є державною компанією, яка з 24 лютого 2022 року несе фінансові витрати та позбавлена можливості отримувати прибуток внаслідок зменшення оплачуваних пасажирських та вантажних перевезень, і що АТ «Українська залізниця» стала дорогою життя для багатьох людей, при цьому відновлення інфраструктури, гуманітарні перевезення потребували значних коштів і здійснювались АТ «Українська залізниця» на безоплатній основі, разом із тим, зазначені обставини не звільняють відповідача від обов`язку виконувати умови п. 8.23 колективного договору в частині своєчасної виплати матеріальної допомоги залізничникам, мобілізованим у період, починаючи з 18 березня 2014 року на військову службу, в розмірі двох посадових окладів (місячних тарифних ставок), що склалися на день мобілізації.

Доводи апеляційної скарги, що матеріальна допомога залізничникам, мобілізованим на військову службу, відноситься до інших виплат, як і деякі інші виплати, передбачені Колективним договором АТ «Українська залізниця», не передбачені чинним законодавством, а тільки умовами колективного договору підприємства, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про порушення права позивача на отримання цих виплат, та відхиляються апеляційним судом як необґрунтовані. 

Інші доводи апеляційної скарги АТ «Українська залізниця», які стосуються частини позовних вимог про стягнення матеріальної допомоги, відхиляються апеляційним судом, оскільки вони загалом зводяться до хибних аргументів про правомірність дій АТ «Українська залізниця», яким призупинено додаткові виплати відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 та Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Разом із тим, апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції про стягнення компенсації за втрату частини заробітної плати (матеріальної допомоги) у зв`язку із порушенням термінів її виплати у розмірі 2 804,44 грн., враховуючи таке.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Згідно зі ст. 2 цього Закону, компенсація втрати громадянам частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. 
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії або щомісячне довічне грошове утримання (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством); соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення); сума індексації грошових доходів громадян; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника.

Задовольняючи позов в цій частині, суд першої інстанції залишив поза увагою, що за змістом п. 8.23 колективного договору та наказу АТ «Українська залізниця» від 22 лютого 2024 року № 24, яким надано матеріальну допомогу ОСОБА_1 , така матеріальна допомога в розмірі двох посадових окладів має одноразовий характер.

За даних обставин, Закон України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», а також Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затверджений постановою КМУ від 21 лютого 2001 року № 159 не підлягали застосуванню до спірних правовідносин, і застосовані судом першої інстанції безпідставно, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права.
Виходячи із вищевикладеного, рішення суду першої інстанції в цій частині не може вважатись законним і обґрунтованим, не може залишатись в силі та підлягає скасуванню із прийняттям нової постанови про відмову в позові про стягнення компенсації за втрату частини заробітної плати (матеріальної допомоги) у зв`язку із порушенням термінів її виплати, в зв`язку з його необґрунтованістю.

З огляду на викладене апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимог про стягнення компенсації за втрату частини заробітної плати (матеріальної допомоги) у зв`язку із порушенням термінів її виплати ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування, з прийняттям нової постанови про відмову в позові.

В іншій частині рішення суду першої інстанції є законним, обґрунтованим та не підлягає зміні чи скасуванню з підстав, зазначених у апеляційній скарзі.

За подання апеляційної скарги відповідачем сплачено судовий збір у розмірі 1818 грн. За наслідками апеляційного перегляду апеляційну скаргу задоволено на 9 %, а позов залишається задоволеним на 91 %. Таким чином, за подання позову в дохід держави з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1102,19 грн. пропорційно до задоволених позовних вимог, а відповідач має право на компенсацію судового збору за подання апеляційної скарги пропорційно до її задоволення в розмірі 163,62 грн. Таким чином, шляхом остаточного взаємозарахування, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 938,57 грн.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково.
Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 березня 2025 року скасувати в частині стягнення компенсації за втрату частини заробітної плати (матеріальної допомоги) у зв`язку із порушенням термінів її виплати у розмірі 2 804,44 грн., а також в частині стягнення судового збору в дохід держави, та прийняти в цій частині нову постанову.
Відмовити ОСОБА_1 в позові до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Південно-Західна залізниця» про стягнення компенсації за втрату частини заробітної плати.
У іншій частині рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 березня 2025 року про стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 невиплаченої матеріальної допомоги за 2024 рік у сумі 29016 грн. залишити без змін.
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (м. Київ вул. Єжи Гедройця 5 код ЄДРПОУ 40075815) в дохід держави судовий збір у розмірі 938,57 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.