ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

10 квітня 2026 року	Справа №160/25065/25 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Маковської О.В., розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов?язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач просить:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 - «Відповідача», код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , щодо ненадання Довідки з детальним розрахунком обчислення і виплат грошового забезпечення, його структурні елементи, конкретні суми нарахованих та виплачених помісячно основних та додаткових видів грошового забезпечення на ім?я старшого лейтенанта ОСОБА_1 , починаючи з 24.02.2022 року по 22.01.2025 рік., а також щодо ненадання інформації щодо прожиткового мінімуму, який застосовувався при визначені грошового забезпечення старшому лейтенанту ОСОБА_1 , в період з 24.02.2022 року по день звільнення з військової служби 22.01.2025 рік;
- зобов?язати військову частину НОМЕР_1 - «Відповідача», код ЄДРПОУ НОМЕР_2 ,надати протягом п?яти робочих днів із дня набрання Чинності рішенням суду Довідку з детальним розрахунком обчислення і виплат грошового забезпечення, його структурні елементи, конкретні суми нарахованих та виплачених помісячно основних та додаткових видів грошового забезпечення на ім?я старшого лейтенанта ОСОБА_1 , починаючи з 24.02.2022 року по 22.01.2025 рік., а також надати інформацію щодо прожиткового мінімуму, який застосовувався при визначені грошового забезпечення старшому лейтенанту ОСОБА_1 , в період з 24.02.2022 року по день звільнення з військової служби 22.01.2025 рік;
- стягнути з військової частини НОМЕР_1 - «Відповідача», код ЄДРПОУ НОМЕР_2 , витрати на професійну правничу допомогу, надану Адвокатом у сумі 10000 грн. 00 коп. (десять тисяч) гривень 00 копійок на користь ОСОБА_1 .
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що на час звернення до суду відповіді від військової частини НОМЕР_1 на запитувану інформацію так і не надійшло. Враховуючи те, що з часу звернення до відповідача пройшли всі розумні строки для надання відповіді на запитувану інформацію, позивач звернутися до суду з даним позовом.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 04.09.2025 відкрито провадження у справі та ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
Від Військової частини НОМЕР_1 надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, оскільки інформація, ненадання якої оскаржується, була надана позивачу у формі відповіді від 28.07.2025 №12899 та картки особового рахунку.
Від позивача надійшла відповідь на відзив, в якій позивач зазначив, що не отримував на свою адресу відповіді на запит, натомість, картка особового рахунку, на яку посилається відповідач у відзиві не містить повної відповіді на запитувану інформацію щодо прожиткового мінімуму, який застосовувався при визначенні йому грошового забезпечення.
Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач звільнений з військової служби у відставку за підпунктом «а» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону України «Про військовий обов?язок і військову службу» (за віком - у разі досягнення граничного віку перебування на військовій службі). 
Позивач проходив військову службу з 25.02.2022 по жовтень 2024 року у військовій частині НОМЕР_1 . У складі військової частини НОМЕР_1 позивач брав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у звязку з військовою агресією Російської Федерації проти України.
У жовтні 2024 року позивач був переведений до військової частини НОМЕР_3 , де й проходив військову службу по час звільнення з військової служби - 22.01.2025 та виключений зі списків особового складу військової частини. 
Після звільнення з військової служби та виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_3 , 22.01.2025 позивачу не було вручено відповідних документів, на підставі яких він міг би перевірити правильність проведених йому грошових нарахувань з детальним розрахунком обчислення і виплат грошового забезпечення, його структурні елементи, конкретні суми нарахованих та виплачених помісячно основних та додаткових видів грошового забезпечення. 
Позивач на підставі статті 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» звернувся з відповідними заявами від 10.07.2025, які були адресовані до військової частини НОМЕР_3 та до військової частини НОМЕР_1 з запитом про надання Довідки з детальним розрахунком обчислення і виплат грошового забезпечення, його структурні елементи, конкретні суми нарахованих та виплачених помісячно основних та додаткових видів грошового забезпечення на ім??я старшого лейтенанта ОСОБА_1 , починаючи з 24.02.2022 по 22.01.2025, а також надати інформацію, який прожитковий мінімум застосовувався при визначені грошового забезпечення старшого лейтенанта ОСОБА_1 , в період з 24.02.2022 по день звільнення з військової служби - 22.01.2025. 
Запити на отримання інформації були відправлені до військової частини НОМЕР_3 та до військової частини НОМЕР_1 , за допомогою засобів поштового зв?язку АТ «Укрпошта», що підтверджується відмітками на накладних №5005302617996 і №5005302617988 від Укрпошти про плату за пересилку та фіскальними чеками про оплату за відправлення, а також листами опису документів за формою 107. 
Факт отримання запиту військовою частиною НОМЕР_3 підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення з відміткою про отримання 14.07.25, а військовою частиною НОМЕР_1 , підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення з відміткою про отримання 16.07.2025. 
Відповідь на запит та запитувані документи позивач просив надіслати у письмовому вигляді на поштову адресу: АДРЕСА_1 .
Як зазначив позивач, на час звернення до суду відповіді від військової частини НОМЕР_1 на запитувану інформацію не отримав.
Судом встановлено, що відповідачем було долучено до матеріалів справи картку особового рахунку.
При цьому, позивач зазначає, що відповідь з карткою особового рахунку отримана не була. 
Позивач вважає протиправними дії, що не надання інформації на його запит, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Відповідно статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Згідно з преамбулою Закону України "Про інформацію" цей Закон регулює відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації.
Відповідно до статей 1, 4 Закону України "Про інформацію" інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді; документ - матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі.
Суб`єктами інформаційних відносин є: фізичні особи; юридичні особи; об`єднання громадян; суб`єкти владних повноважень.
Об`єктом інформаційних відносин є інформація.
Відповідно до статті 5 Закону України "Про інформацію", кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.
За змістом частини 1 статті 6 Закону України "Про інформацію", право на інформацію забезпечується, зокрема, обов`язком суб`єктів владних повноважень інформувати громадськість та медіа про свою діяльність і прийняті рішення; обов`язком суб`єктів владних повноважень визначити спеціальні підрозділи або відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації.
Відповідно до статті 7 Закону України "Про інформацію", право на інформацію охороняється законом.
Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію.
Спеціальним законом, який визначає порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес, є Закон України "Про доступ до публічної інформації".
Метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб`єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації.
Так, відповідно до статті 1 Закону України "Про доступ до публічної інформації" публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Відповідно до статті 3 Закону України "Про доступ до публічної інформації" право на доступ до публічної інформації гарантується: 1) обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; 2) визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; 3) максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; 4) доступом до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; 5) здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; 6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.
За змістом статті 4 Закону України "Про доступ до публічної інформації" доступ до публічної інформації відповідно до цього Закону здійснюється на принципах: 1) прозорості та відкритості діяльності суб`єктів владних повноважень; 2) вільного отримання, поширення та будь-якого іншого використання інформації, що була надана або оприлюднена відповідно до цього Закону, крім обмежень, встановлених законом; 3) рівноправності, незалежно від ознак раси, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак.
Стаття 5 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначає, що доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.
Відповідно до частини 4 статті 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації" всі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акту, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.
Відповідно до частини 2 статті 19 Закону України "Про доступ до публічної інформації" запитувач має право звернутися до розпорядника інформації з запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.
Згідно зі статтею 20 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
У разі якщо запит на інформацію стосується інформації, необхідної для захисту життя чи свободи особи, щодо стану довкілля, якості харчових продуктів і предметів побуту, аварій, катастроф, небезпечних природних явищ та інших надзвичайних подій, що сталися або можуть статись і загрожують безпеці громадян, відповідь має бути надана не пізніше 48 годин з дня отримання запиту.
Клопотання про термінове опрацювання запиту має бути обґрунтованим.
У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Відповідно до частини 1 статті 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту, в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.
Відповідно до частин 2, 5 статті 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації" відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації. Відмова в задоволенні запиту на інформацію надається в письмовій формі.
Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку про те, що визначальною ознакою публічної інформації є те, що вона по своїй суті є заздалегідь готовим зафіксованим на певному носії продуктом. Отримувати або створювати такий продукт може виключно суб`єкт владних повноважень у процесі виконання своїх обов`язків. Запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.
При цьому, законодавець зобов`язує розпорядника інформації надати відповідь на письмовий запит запитувача інформації не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту, яка має бути повною, достовірною та точною або мотивовану відмову у наданні запитуваної інформації у разі наявності підстав, визначених статтею 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації".
Як вже було зазначено судом вище, позивач на підставі статті 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації» звернувся з відповідними заявами датованими від 10.07.2025 року, які були адресовані до військової частини НОМЕР_3 та до військової частини НОМЕР_4 запитом про надання Довідки з детальним розрахунком обчислення і виплат грошового забезпечення, його структурні елементи, конкретні суми нарахованих та виплачених помісячно основних та додаткових видів грошового забезпечення на ім?я старшого лейтенанта ОСОБА_1 , починаючи з 24.02.2022 року по 22.01.2025 рік., а також надати інформацію, який прожитковий мінімум застосовувався при визначені грошового забезпечення старшого лейтенанта ОСОБА_1 , в період з 24.02.2022 року по день звільнення з військової служби 22.01.2025 рік.
В матеріалах справи міститься картка особового рахунку за 2022-2024 роки.
Дослідивши зміст вказаних карток особового рахунку, суд встановив, що вони дійсно не відображають дані про розмір прожиткового мінімуму, хоча ця вимога була вказана у запиті. Таким чином, надана відповідачем відповідь не є повною та не відповідає обсягу запитуваної інформації.
Щодо визначення періоду, за який відповідач зобов`язаний надати запитувану інформацію, суд зазначає наступне.
У позовних вимогах позивач просить надати відомості, починаючи з 24.02.2022. Водночас, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 з 25.02.2022 по жовтень 2024 року. 
Оскільки обов`язок розпорядника щодо надання публічної інформації про нарахування грошового забезпечення виникає лише за період фактичного перебування особи на службі у відповідній частині, а судом встановлено, що позивач проходив службу у військовій частині НОМЕР_1 з 25.02.2022 по жовтень 2024 року, позовні вимоги в частині надання відомостей за 24.02.2022 та за період листопада 2024 року по 21.01.2025 є необґрунтованими, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню частково за період з 01.04.2022 року по 2024 рік включно.
Пунктом 6 частини першої статті 14 Закону №2939-VI передбачено, що розпорядники інформації зобов`язані, зокрема, надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.
При цьому, розпорядник інформації повинен керуватися принципом добросовісності і розсудливості та не застосовувати формалістичний підхід до вирішення питання, а максимально сприяти (на вимогу) запитувачу, наскільки це практично можливо, у доступі до публічної інформації, гарантованої статтею 10-1 Закону №2939-VI.
Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 16.03.2023 у справі №380/15492/21.
Відповідно до ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно з ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, проаналізувавши чинне законодавство України, враховуючи висновки Верховного Суду, суд приходить до висновку про часткове задоволення адміністративного позову.
Розподіл судового збору відповідно до вимог ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду цієї справи не здійснюється, оскільки позивач відповідно до п.13 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" звільнений від сплати судового збору.
Крім того, позивачем у позові заявлено клопотання щодо стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу у сумі 10 000,00 грн.
Розглянувши клопотання, суд зазначає про таке.
За змістом приписів ч.1 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Пунктом 1 частини третьої статті 132 КАС України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Частинами 1 та 2 статті 134 КАС України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Згідно з ч.3 ст.134 КАС України для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до частини четвертої цієї статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката, виходячи із положень частини п`ятої статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до частини 6 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина сьома статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України).
Як зазначалося вище, за правилами частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно з ч.7 ст.139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись (частина дев`ята статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України).
Зміст наведених положень законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.
Суд звертає увагу на те, що при визначенні суми відшкодування судових витрат суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені договором про надання правничої допомоги, актами приймання-передачі наданих послуг, платіжними документами про оплату таких послуг, розрахунками таких витрат тощо.
Водночас, при визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, суди мають досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категорії складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.
Суд установив, що між адвокатом Борисенко Сергієм Миколайовичем та ОСОБА_1 укладено договір про надання правової допомоги № 03/08-25 від 22.08.2025, відповідно до умов якого в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Клієнт доручає, а Адвокат бере на себе зобов?язання надати Клієнту правову (правничу) допомогу, а саме: надання консультацій з питань, пов?язаних з цивільним законодавством, складання документів (заяв, позовів, договорів тощо), представництво в судах загальної юрисдикції всіх ланок чи інших органах влади, місцевого самоврядування, установах, організаціях, зокрема військових частинах а Клієнт зобов?язується прийняти все виконане Адвокатом та оплатити гонорар за надану правовому (правничу) допомогу.
Додатком № 1 від 22.08.2025до додговору про надання правової допомоги № 03/08-25 від 22.08.2025 сторонами погоджено, що Клієнт сплачує Адвокату за надану правничу допомогу/юридичну консультацію, складання процесуальних документів, представництво інтересів в суді гонорар у (фіксованому) розмірі 10 000,00 грн. (десять тисяч) гривень 00 копійок (п. 1 Додатку).
Клієнт сплачує Адвокату гонорар за фактично надані послуги протягом строку дії даного договору, але не пізніше, ніж в день підписання Акту приймання - передачі наданих послуг (п. 2 Додатку).
Гонорар сплачується готівкою або в безготівковій формі шляхом перерахування коштів на поточний рахунок Адвоката згідно реквізитів, зазначених у Договорі (п. 3 Додатку).
28.08.2025 сторонами було підписано акт приймання-передачі наданих послуг, відповідно до якого в період з 22 серпня 2025 р. по 28 серпня 2025 р. Адвокатом надано Клієнту правничу допомогу/юридичну консультацію, складання процесуальних документів, представництво інтересів в суді загальної юрисдикції. У зв?язку з завершенням виконання доручення про надання правничої допомоги згідно Договору Клієнт сплачує Адвокату гонорар у (фіксованому) розмірі 10000,00 грн. (десять тисяч) гривень 00 копійок в день підписання даного Акту. Гонорар адвоката за надану правничу допомогу за Договором складає 10000,00 грн. (десять тисяч) гривень 00 копійок. Оподаткування доходів, отриманих Адвокатом за цим Договором здійснюється відповідно до ст.178 Податкового кодексу України.
До вищевказаного акту було надано розрахунок, відповідно до якого було надано наступні послуги: Попередня консультація щодо характеру спірни правовідносин, узгодження правової позиції – 1000,00 грн., Вивчення та правовий аналіз матеріалів справи – 1000,00 грн., Підготовка позовної заяви до Дніпропетровського окружного адміністративного суду – 3500,00 грн., Виконання технічної роботи з підготовки копій та інших документів у вигляді додатків до позовної заяви, Друк позовної заяви чотири примірники до Дніпропетровського окружного адміністративного суду – 2000,00 грн., Подання позовної заяви до Дніпропетровського окружного адміністративного суду – 1000,00 грн.
Зважаючи на наведене, позивач просить суд стягнути на свою користь з відповідача за рахунок його бюджетних асигнувань витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 грн.
При визначенні суми відшкодування суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. 
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі Схід/Захід Альянс Лімітед проти України (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
Вказаний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц.
Відповідно до частини 2 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі Баришевський проти України (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі Двойних проти України (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі Меріт проти України (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
У пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява № 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.
Верховний Суд у додатковій постанові від 05.09.2019 у справі №826/841/17 зазначив, що метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої прийняте рішення понесених збитків, але і у певному сенсі має спонукати суб`єкта владних повноважень утримуватися від подачі безпідставних заяв, скарг та своєчасно вчиняти дії, необхідні для поновлення порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин.
Суд зазначає про те, що ця справа не викликає складності у правовому розумінні, та є справою незначної складності, а також про те, що наявна усталена практика з вирішення цієї категорії спорів.
Справа розглянута у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).
При цьому також необхідно враховувати, що Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).
Оцінивши всі наведені вище обставини, зокрема щодо суми заявлених витрат на правову допомогу та її співмірність зі складністю справи та наданими адвокатом послугами, проаналізувавши норми чинного законодавства, врахувавши практику Верховного Суду, суд дійшов висновку про стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу у сумі 1500,00 грн.
Керуючись ст. 2, 72-77, 139, 243-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ВИРІШИВ :
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов?язання вчинити певні дії - задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо ненадання Довідки з детальним розрахунком обчислення і виплат грошового забезпечення, його структурні елементи, конкретні суми нарахованих та виплачених помісячно основних та додаткових видів грошового забезпечення на ім?я старшого лейтенанта ОСОБА_1 , починаючи з 25.02.2022 по жовтень 2024 року, а також щодо ненадання інформації щодо прожиткового мінімуму, який застосовувався при визначені грошового забезпечення старшому лейтенанту ОСОБА_1 , в період з 25.02.2022 по жовтень 2024 року.
Зобов?язати військову частину НОМЕР_1 надати Довідку з детальним розрахунком обчислення і виплат грошового забезпечення, його структурні елементи, конкретні суми нарахованих та виплачених помісячно основних та додаткових видів грошового забезпечення на ім?я старшого лейтенанта ОСОБА_1 , починаючи з 25.02.2022 по жовтень 2024 року, а також надати інформацію щодо прожиткового мінімуму, який застосовувався при визначені грошового забезпечення старшому лейтенанту ОСОБА_1 , в період з 25.02.2022 по жовтень 2024 року.
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у сумі 1500 грн.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Маковська