Справа № 595/139/26
Провадження № 2-а/595/30/2026
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02.04.2026 

Бучацький районний суд Тернопільської області
у складі: головуючого судді Тхорик І.І.
за участі: секретаря судового засідання Єдинак Л.С.
представника позивача, адвоката Ковалівського Б.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бучач справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення,-
ВСТАНОВИВ:
Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник – адвокат Ковалівський Б.В., звернувся в суд з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якому просить скасувати постанову у справі про адміністративне правопорушення № 4185 від 12 листопада 2025 року, прийняту начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 , згідно якої на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17000,00 грн за вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.210 КУпАП, а провадження у справі закрити. Окрім того, у заявлених вимогах позивач просить поновити строк на оскарження вказаної постанови. Вважає, що строк на оскарження постанови пропущений із поважних причин, оскільки копію постанови він отримав 04.02.2026, що стверджується супровідним листом державного виконавця. За наведених обставин, просить позовні вимоги задовольнити. Окрім того, просить стягнути з відповідача на його користь судові витрати у вигляді судового збору. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що підставою для притягнення до відповідальності у постанові зазначено формулювання, яке за змістом зводиться до того, що він, ОСОБА_1 , не пройшов військово-лікарську комісію, оскільки був визнаний обмежено придатним до військової служби до набрання чинності цим законом, у строк до 05 червня 2025 року та дотепер з метою визначення придатності до військової служби. Саме цим формальним описом відповідач обґрунтував наявність складу адміністративного правопорушення та застосував до нього адміністративне стягнення. Разом з тим, наведене у постанові формулювання не є належним і зрозумілим викладенням суті обвинувачення, оскільки фактично являє собою неконкретизоване переписування загальних положень нормативного припису без прив`язки до встановлених фактів щодо конкретної особи. У постанові не визначено, яка саме подія адміністративного правопорушення відбулася, у чому саме полягає протиправна поведінка позивача, де, коли і за яких обставин вона була вчинена та якими доказами це підтверджується. Замість опису фактичних обставин постанова містить узагальнений висновок посадової особи про «непроходження ВЛК», що не розкриває складу правопорушення і не дає можливості перевірити законність його притягнення до відповідальності. Постанова побудована на твердженні, що він був визнаний обмежено придатним до військової служби до набрання чинності певним законом. Однак, у постанові не зазначено, коли саме та якою саме військово-лікарською комісією його було визнано обмежено придатним, не наведено реквізитів відповідного рішення ВЛК, не вказано номер і дату довідки або постанови ВЛК, не наведено жодного документа, який підтверджує наявність у нього такого статусу. Фактично ключова для справи обставина існує лише у вигляді декларативного твердження посадової особи відповідача без джерела і без доказової основи. Крім того, у постанові відсутня конкретизація того, яким саме законом встановлено обов`язок пройти повторну військово-лікарську комісію та чому цей припис застосовано саме до нього. Зазначення у постанові конструкції «до набрання чинності цим законом» без повного посилання на закон, його реквізити, дату набрання чинності та конкретну норму, яка створює обов`язок повторного огляду, робить обвинувачення юридично невизначеним. Адресат постанови має право чітко розуміти, яка саме норма застосована до нього, чому вона застосована та які факти це підтверджують. Натомість, постанова не містить необхідних даних для перевірки правової підстави притягнення до відповідальності і фактично позбавляє його можливості ефективно заперечити проти обвинувачення. Крім того, він проходив військово-лікарську комісію задовго до дати, на яку посилається відповідач, як на підставу притягнення до адміністративної відповідальності. Так, 08 серпня 2024 року Бучацькою територіальною позаштатною постійно діючою військово-лікарською комісією ІНФОРМАЦІЯ_1 , за направленням начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 05 серпня 2024 року № 013, було проведено медичний огляд його, ОСОБА_1 , з метою визначення його придатності до військової служби. За результатами зазначеного медичного огляду видано Свідоцтво про хворобу № 1311/1, у якому ВЛК прийнято постанову про придатність: непридатний до військової служби з виключенням з військового обліку (стаття 42-а графи II Розкладу хвороб). Отже, твердження відповідача про «непроходження ВЛК» не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки він ВЛК пройшов, а висновок комісії є чітким та визначеним. Після оформлення свідоцтва про хворобу матеріали медичного огляду підлягали направленню на службове затвердження до ВЛК вищого рівня. Позивачу було повідомлено, що оформлені матеріали скеровуються до Тернопільської ВЛК для перевірки та подальшого розгляду, а в подальшому — до штатної (регіональної) ВЛК (за повідомленням працівників ТЦК та СП — до 16-ї регіональної ВЛК), після чого його повинні поінформувати у ТЦК та СП щодо результату ВЛК, однак таких він не отримував, йому не вручалося рішення вищестоящої ВЛК, не надавалася письмова відповідь про затвердження висновку, не роз`яснювався остаточний статус документів, не повідомлялися правові наслідки прийнятого рішення. За таких обставин, вважає, що орган, який посилається на «реєстрові відомості» та «непроходження ВЛК», не має підстав ігнорувати факт уже проведеного медичного огляду з виданим свідоцтвом про хворобу та не може перекладати на нього наслідки неналежного службового оформлення і комунікації щодо руху матеріалів у системі ВЛК. Окрім того, під час розгляду справи про адміністративне правопорушення він участі не брав, оскільки про дату, час і місце розгляду справи його не повідомляли належним чином. Постанову № 4185 йому не вручали, її примірник йому не надавався, у зв`язку з чим він був фактично позбавлений можливості реалізувати права, передбачені статтею 268 КУпАП, зокрема право давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання та користуватися правничою допомогою. Такі дії відповідача порушують його право на захист та свідчать про істотне порушення процедури притягнення до адміністративної відповідальності. Таким чином, постанова містить не конкретизоване обвинувачення, яке не відповідає вимогам до змісту рішення про притягнення до адміністративної відповідальності. Вона не визначає подію правопорушення, не розкриває об`єктивну сторону, не містить належної правової підстави з реквізитами нормативного акта, не містить даних про попереднє рішення ВЛК щодо «обмежено придатний», не містить відомостей про направлення або виклик на ВЛК, а відтак, не дає можливості перевірити законність висновків відповідача. За таких обставин висновок про вчинення ним правопорушення є недоведеним, а постанова підлягає скасуванню. Однак, у постанові не розкрито, який саме юридичний обов`язок йому інкримінується, а також не наведено підстав, з яких відповідач вважає, що такий обов`язок виник саме у нього, оскільки не зазначено конкретних даних, які підтверджують належність його до категорії осіб, на яких поширюється пункт 2 розділу II Закону № 3621-IX. У постанові не зазначено, коли, ким і на підставі якого висновку військово-лікарської комісії його було визнано обмежено придатним до військової служби до набрання чинності Законом № 3621-IX, що є ключовою передумовою застосування пункту 2 розділу II цього Закону, а також не наведено посилання на конкретний документ, яким така обставина підтверджується. Також самостійною та достатньою підставою для скасування постанови є пропуск відповідачем строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 КУпАП. Граничний строк виконання обов`язку, на який посилається відповідач визначений як 05.06.2025, а отже 06.06.2025 є днем, з якого об`єктивно можливо фіксувати факт його невиконання, якщо такий обов`язок справді існував для конкретної особи. День виявлення правопорушення не зводиться до дати складання постанови, оскільки момент виявлення визначається тим, коли орган дізнався або за всіма об`єктивними ознаками повинен був дізнатися про факт правопорушення. Відповідач має безпосередній доступ до Реєстру та зобов`язаний використовувати ці дані у своїй діяльності, а тому за наявності відповідних відомостей у Реєстрі саме з 06.06.2025 відповідач повинен був встановити факт не проходження повторного огляду і не мав об`єктивних підстав відкладати таке встановлення на подальший час. За таких обставин, тримісячний строк накладення адміністративного стягнення з дня виявлення сплив 06.09.2025, тоді як оскаржувану постанову винесено 14.01.2026, тобто поза межами строків, установлених статтею 38 КУпАП. 
Ухвалою судді від 10 лютого 2026 року поновлено позивачу пропущений строк звернення до суду на оскарження постанови № 4185 від 12 листопада 2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.210 КУпАП. Прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
17 лютого 2026 року через систему «Електронний суд» на адресу суду від представника відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 надійшов відзив на позовну заяву, в якому така просила у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. В обґрунтування відзиву посилається на те, що відповідно до пункту 2 розділу ІІ Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про внесення зміни до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні Положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист», установлено, що громадяни України віком від 25 до 60 років, які були визнані обмежено придатними до військової служби до набрання чинності цим Законом (крім осіб, визнаних в установленому порядку особами з інвалідністю), з дня набрання чинності цим Законом зобов`язані до 05 червня 2025 року пройти повторний медичний огляд з метою визначення придатності до військової служби. Такі громадяни зобов`язані самостійно звернутися до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані та резервісти Служби безпеки України - до Центрального управління або регіональних органів Служби безпеки України, військовозобов`язані та резервісти розвідувальних органів України - до відповідного підрозділу розвідувальних органів України) або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного та резервіста з метою отримання направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду. Відповідно до статті 70 Закону України від 19 листопада 1992 року № 2801-XII «Основи законодавства України про охорону здоров`я» (надалі Закон № 2801-XII) військово-лікарська експертиза визначає придатність до військової служби призовників, військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, встановлює причинний зв`язок захворювань, поранень і травм з військовою службою та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям. Військово-лікарська експертиза здійснюється військово-лікарськими комісіями, які створюються при територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, а також при закладах охорони здоров`я Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, за потреби - інших органів або військових формувань сектору безпеки і оборони, визначених частиною другою статті 12 Закону України «Про національну безпеку України». Військово-лікарські комісії також можуть створюватися при державних та комунальних закладах охорони здоров`я. Порядок організації та проведення військово-лікарської експертизи встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пункту 3.8 розділу II Положення №402 постанова ВЛК районних, міських про ступінь придатності військовозобов`язаного до військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період оформлюється довідкою ВЛК (додаток 4 до цього Положення) у двох примірниках, яка дійсна протягом одного року з дня медичного огляду. Відповідно до пункту 20.3 вказаного Положення № 402 (в редакції, чинній на момент проходження медичного огляду позивачем 08.08.2024), при медичному огляді військовослужбовців та інших осіб ВЛК приймаються постанови такого змісту: б) «Непридатний»: до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час (На воєнний час приймається постанова: «Обмежено придатний до військової служби»). Під час дії особливого періоду постанови ВЛК районних, міських ТЦК та СП про непридатність до військової служби військовозобов`язаних оформлюються свідоцтвами про хворобу (додаток 11 до цього Положення) у трьох примірниках, які не пізніше десятиденного строку з дня закінчення медичного огляду та перевірки ВЛК обласних (Київського та Севастопольського міських) ТЦК та СП, направляються на затвердження до штатних ВЛК згідно адміністративно-територіальної зони відповідальності за проведення військово-лікарської експертизи. Відповідно до пункту 22.5 Положення № 402, свідоцтво про хворобу під час дії особливого періоду складається: на всіх військовослужбовців, визнаних непридатними до військової служби з виключенням з військового обліку, непридатними до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців; на військовозобов`язаних, визнаних непридатними до військової служби з виключенням з військового обліку. Відповідно до пункту 22.6, свідоцтво про хворобу підлягає розгляду під час дії особливого періоду: на всіх військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів - ВЛК регіону. Таким чином, під час дії особливого періоду (воєнного стану) свідоцтво про хворобу, що встановлює ступінь придатності до військової служби військовозобов`язаного, підлягає обов`язковому затвердженню ВЛК вищого рівня. Без такого затвердження свідоцтво про хворобу є недійсним. І в такому випадку ступінь придатності військовозобов`язаного визначається за попередньою постановою ВЛК. Загальновідомим є факт встановлення на території України воєнного стану відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022 №64/2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. З викладеного вбачається, що військовозобов`язані, визнані непридатними до військової служби у мирний час та обмежено придатними у воєнний час, зобов`язані самостійно звернутися до відповідних ТЦК та СП за місцем їх перебування на військовому обліку для повторного проходження медичного огляду та зобов`язані були до 05 червня 2025 року пройти повторний медичний огляд з метою визначення придатності до військової служби. Цей обов`язок не розповсюджується на осіб з інвалідністю. Встановлено, що позивач (станом на момент вчинення адміністративного правопорушення) є військовозобов`язаним, перебуває на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_3 , проходив медичний огляд, за результатами якого винесено постанову ВЛК про непридатність до військової служби в мирний час та обмежену придатність до військової служби у воєнний час. Відповідно до вказаних норм законодавства, позивачем вчинено адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 3 ст. 210 КУпАП, а саме: не пройдено повторний медичний огляд військовозобов`язаним, що був визнаний обмежено придатним до військової служби у воєнний час та не виконано обов`язок проходження повторного медичного огляду до 05.06.2025. Витяг з ЄДРПВР в частині результатів проходження медичних оглядів позивачем додають. Як визначають норми ст. 38 КУпАП, адміністративне стягнення за вчинення в особливий період правопорушень, передбачених статтями 210, 210-1 цього кодексу, може бути накладено протягом трьох місяців з дня його виявлення, але не пізніше одного року з дня його вчинення. Позивач був зобов`язаний до 05 червня 2025 року пройти повторний медичний огляд з метою визначення придатності до військової служби. Термін притягнення до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення за вчинення адміністративного правопорушення - один рік з дня вчинення, тобто до 05.06.2026. Виходячи з викладеного та обставин справи, оскаржувана постанова про адміністративне правопорушення винесена з дотриманням норм закону та не підлягає скасуванню.
23 лютого 2026 року від представника позивача, адвоката Ковалівського Б.В., через систему «Електронний суд» на адресу суду надійшла відповідь на відзив, яку суд приймає в якості письмових пояснень у справі, поданих стороною позивача в порядку ст.44 КАС України (в даній категорії справ, відповідно до ч. 1 ст. 269 КАС України, заявами по суті справи є позовна заява та відзив), в якій він просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Вважає, що доводи відзиву не спростовують заявлених вимог, оскільки зводяться переважно до загальних міркувань про воєнний стан, мобілізацію та повноваження ТЦК та СП, але не містять належного доведення події, складу правопорушення та правомірності саме оскаржуваної постанови щодо конкретної особи. Вважає, що відзив не усуває ключових порушень, на які вказано у позові. Оскаржувана постанова містить неконкретизоване формулювання, яке фактично є переписуванням загальної норми без прив`язки до встановлених фактів. У постанові не визначено, у чому саме полягає подія правопорушення, за яких конкретних обставин і в який спосіб позивач, нібито, порушив правила військового обліку, які саме дії мав вчинити, коли йому було доведено відповідний обов`язок та якими доказами це підтверджується. Такий зміст не відповідає завданням провадження, визначеним статтею 245 КУпАП, і вимогам щодо повного та об`єктивного з`ясування обставин, передбаченим статтею 280 КУпАП, а також позбавляє особу можливості ефективно захищатися. Відповідач у відзиві намагається обґрунтувати правомірність постанови посиланням на пункт 2 розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону № 3621-IX, а також на норми Положення № 402. Проте відповідач не довів ключову передумову застосування згаданого пункту Закону № 3621-IX, а саме те, що позивач був визнаний обмежено придатним до військової служби до набрання чинності цим Законом. У відзиві відсутні реквізити рішення ВЛК, відсутні дата та найменування ВЛК, відсутній первинний документ, на підставі якого зроблено висновок про наявність у позивача статусу «обмежено придатний» саме у тому значенні, яке запускає обов`язок повторного огляду до 05.06.2025. Декларативного твердження відповідача недостатньо, оскільки обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, а сумніви щодо доведеності вини тлумачаться на користь особи. Водночас, відповідач у відзиві фактично ігнорує встановлений у позові факт проходження позивачем військово-лікарської комісії 08.08.2024. Позивач пройшов медичний огляд за направленням ТЦК та СП, за результатами якого оформлено свідоцтво про хворобу № 1311/1 з постановою «непридатний до військової служби з виключенням з військового обліку». Отже, твердження відповідача про «непроходження ВЛК» не відповідає фактичним обставинам. Якщо відповідач стверджує, що зазначене свідоцтво, нібито, «недійсне» через відсутність затвердження ВЛК вищого рівня, то саме відповідач повинен надати суду належні докази про результати такого розгляду, про незатвердження, про прийняте рішення вищої ВЛК, а також про належне повідомлення позивача щодо остаточного висновку. Відзив таких доказів не містить. Більше того, внутрішні процедурні дії ВЛК і рух матеріалів між комісіями є сферою відповідальності органів, які організовують військово-лікарську експертизу, а не позивача. Позивач не може нести негативні наслідки у вигляді адміністративного стягнення через те, що відповідач не забезпечив належного службового оформлення, контролю та комунікації щодо затвердження матеріалів. Покладення на особу відповідальності за відсутності належного рішення вищої ВЛК та за відсутності належного повідомлення про остаточний статус документів є несумісним із принципом правової визначеності та вимогами статті 19 Конституції України щодо дії органів влади у спосіб, передбачений законом. Позивач, діючи добросовісно, не уникав жодних процедур і не демонстрував наміру ухилятися від виконання обов`язків. Навпаки, після проходження медичного огляду 08.08.2024 та оформлення свідоцтва про хворобу, позивач неодноразово звертався до ІНФОРМАЦІЯ_3 з метою з`ясування подальшої долі матеріалів, результатів їх перевірки та остаточного висновку ВЛК вищого рівня. Під час таких звернень йому повідомляли, що матеріали перебувають у Тернополі на перевірці, що остаточний висновок ще не надійшов, і що після отримання відповідної інформації з ним зв`яжуться та повідомлять результати, зокрема телефоном. Отже, позивач об`єктивно перебував у стані правової невизначеності, сформованому не його поведінкою, а діями та бездіяльністю відповідача, який не забезпечив належного інформування особи та належної комунікації щодо результату розгляду матеріалів ВЛК. За таких умов покладати на позивача негативні наслідки у вигляді адміністративного стягнення через відсутність у нього документа, який він фізично не міг отримати без дій відповідача, є неправомірним. Посилання відповідача на «витяг з ЄДРПВР» також не є належним доведенням. Якщо до матеріалів долучена роздруківка у вигляді «таблички» без підпису уповноваженої посадової особи, без зазначення посади, без ідентифікації джерела формування, без підтвердження, що документ сформований саме з відповідного реєстру і стосується саме позивача, то така роздруківка не відповідає вимогам належності та допустимості доказів. За статтею 251 КУпАП доказами є фактичні дані, отримані у встановленому законом порядку, а за статтями 72–77 КАС України суд оцінює, чи може доказ підтверджувати відповідні обставини і чи є він допустимим. Відповідач не надав суду офіційного витягу з належним засвідченням, не пояснив походження «таблички» і не довів, що саме її зміст є достовірним та юридично значущим. Окремо відповідач не спростував доводів позову щодо порушення права на захист у провадженні про адміністративне правопорушення. Позивач не брав участі у розгляді, оскільки не був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, а постанову йому не вручали. Це позбавило позивача можливості реалізувати права, гарантовані статтею 268 КУпАП, зокрема, право давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання та користуватися правничою допомогою. Відзив не містить належних доказів повідомлення позивача і не доводить, що процедура дотримана, а посилання на загальні правила мобілізації не виправдовує ігнорування процесуальних гарантій. Доводи відповідача щодо строків притягнення до відповідальності також є помилковими. Ч. 9 ст. 38 КУпАП встановлює, що адміністративне стягнення за правопорушення, передбачені статтями 210 та 210-1 КУпАП, вчинені в особливий період, може бути накладено протягом трьох місяців з дня його виявлення, але не пізніше одного року з дня його вчинення. Відповідач у відзиві зводить питання лише до однорічного строку і фактично підміняє поняття «виявлення» датою винесення постанови. Такий підхід суперечить змісту статті 38 КУпАП, оскільки тримісячний строк з дня виявлення є самостійною імперативною умовою. Відповідач має довести, коли саме він виявив подію, яку інкримінує, і чому її неможливо було виявити раніше, але таких пояснень і доказів у відзиві немає. За обставинами справи граничний строк, на який посилається відповідач, це 05.06.2025. Якщо відповідач вважає, що з 06.06.2025 виникла подія невиконання обов`язку, то саме з цієї дати, за наявності доступу відповідача до реєстрових даних, орган повинен був установити факт і реагувати в межах тримісячного строку. Оскаржувана постанова винесена 12.11.2025, що виходить за межі тримісячного строку навіть за найбільш сприятливого для відповідача підходу, а відтак відповідач був позбавлений повноважень накладати стягнення, що є самостійною підставою для скасування постанови. Таким чином, відзив не містить належних і допустимих доказів, які підтверджують склад адміністративного правопорушення, не доводить наявність у позивача юридичного обов`язку саме за пунктом 2 розділу II Закону № 3621-IX, не спростовує факту проходження ВЛК 08.08.2024 та змісту свідоцтва про хворобу, не підтверджує дотримання процедури повідомлення і реалізації прав за ст. 268 КУпАП, а також не доводить дотримання строків, визначених статтею 38 КУпАП. За ст. 77 КАС України ризик недоведеності правомірності рішення несе відповідач як суб`єкт владних повноважень.
11 березня 2026 року ухвалою суду задоволено клопотання представника позивача ОСОБА_1 , адвоката Ковалівського Б.В. про витребування доказів, зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_4 надати суду належним чином засвідчену копію рішення військово-лікарської комісії, довідки ВЛК, свідоцтва про хворобу або іншого первинного документа, які б свідчили, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , жителя АДРЕСА_1 , було визнано непридатним у мирний час та обмежено придатним у воєнний час.
12 березня 2026 року через систему «Електронний суд» на адресу суду від представника відповідача ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 надійшла заява на виконання ухвали суду від 11.03.2026, в якій зазначено, що ОСОБА_1 перебуває на військовому обліку військовозобов`язаних у ІНФОРМАЦІЯ_3 та проходив медичний огляд у військово-лікарській (призовній) комісії як призовник при ІНФОРМАЦІЯ_3 у 1996 році. За інформацією ІНФОРМАЦІЯ_3 документи щодо проходження медичних оглядів призовників за 1996 рік знищені, як такі, строк зберігання яких закінчився. Так, до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів уповноваженими на це органами та посадовими особами вносяться відомості про призовників, військовозобов`язаних та резервістів, в тому числі, відомості про проходження ними медичних оглядів та встановлений ступінь придатності до військової служби. Достовірність внесених відомостей захищається та гарантується законом. Призовники, військовозобов`язані та резервісти зобов`язані надавати щодо себе достовірні відомості для внесення їх до ЄДРПВР. Отже, незважаючи на те, що витребувані судом ухвалою від 11.03.2026 документи надати неможливо з незалежних від ІНФОРМАЦІЯ_2 причин, наданий до суду раніше разом з відзивом на позовну заяву витяг з ЄДРПВР з облікової картки ОСОБА_1 із зазначеним в ньому ступенем придатності до військової служби, є достатнім, допустимим та належним доказом того, що ОСОБА_1 визнавався обмежено придатним до військової служби у воєнний час. Це також підтверджується, зокрема, тим, що ОСОБА_1 , користуючись додатком «Резерв+», в якому відображаються відомості Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, в тому числі в частині встановленого ступеня придатності до військової служби, не звертався до третього відділу чи ІНФОРМАЦІЯ_2 із заявою про виправлення недостовірних, на його думку, відомостей. До того ж, ОСОБА_1 , маючи на руках військово-обліковий документ, де має бути внесено відомості про його ступінь придатності до військової служби, не надає до суду копію військово-облікового документу, що може свідчити про вибірковість подання доказів до суду та приховування відомостей, які можуть бути підтвердженням правомірності винесення постанови про притягнення до адміністративної відповідальності. Все це в сукупності свідчить про те, що ОСОБА_1 таки дійсно був визнаний непридатним до військової служби у мирний час та обмежено придатним до військової служби у воєнний час.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. 
Представник позивача ОСОБА_1 , адвокат Ковалівський Б.В., будучи присутнім у судовому засіданні, позовні вимоги підтримав та просив такі задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві.
Представник відповідача ІНФОРМАЦІЯ_2 в судове засідання не з`явився, будучи належно повідомленим про час та місце розгляду справи. У відзиві на позовну заяву представник відповідача В.П.Тимофій просила розглядати справу без участі представника ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Заслухавши представника позивача, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку.
Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Будь-яке рішення чи дії суб`єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об`єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку. Також рішення суб`єкта владних повноважень не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно ст. 6 КАС України суд, при вирішенні справи керується, принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Судом установлено, що 12 листопада 2025 року начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 на ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , винесено постанову № 4185 про адміністративне правопорушення, якою на нього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17000,00 грн за наступних обставин. 12 листопада 2025 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , житель с. Трибухівці Чортківського району, був доставлений органами Національної поліції до ІНФОРМАЦІЯ_3 . Під час звірки персональних даних було встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на військовому обліку військовозобов`язаних у ІНФОРМАЦІЯ_3 . Також, під час звірки даних встановлено, що ОСОБА_1 не пройшов військово-лікарську комісію, який був визнано обмежено придатним до військової служби до набрання чинності цим Законом до 05 червня 2025 року і по теперішній час, з метою визнання придатності до військової служби. Таким чином, ОСОБА_1 своїми діями (бездіяльністю) порушив вимоги пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист», а саме, не пройшов військово-лікарську комісію, який був визнаний обмежено придатний до військової служби до набрання чинності цим Законом до 05 червня 2025 року по теперішній час з метою визначення придатності до військової служби. Отже, ОСОБА_1 скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210 КУпАП, яке вчинене в особливий період.
Указом Президента України № 65/2022 від 24.02.2024, затвердженого Законом України № 2105-IX від 03.03.2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань на території України оголошено та проводиться загальна мобілізація, яка неодноразово продовжувалась, зокрема указами № 272/2024 від 06.05.2024, № 470/2024 від 23.07.2024, востаннє на 90 діб Указом Президента України № 40/2026 від 12.01.2026, затвердженого Законом України № 4757-IX від 14.01.2026.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Отже, з 24.02.2022 по сьогодні в Україні безперервно діє особливий період.
Відповідно до статей 1, 3 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України. Виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закони України «Про оборону України», «Про Збройні Сили України», «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію».
Громадяни України, які приписані до призовних дільниць або перебувають у запасі Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України чи проходять службу у військовому резерві, зобов`язані, зокрема, виконувати правила військового обліку, встановлені законодавством.
Перелік осіб, які підлягають взяттю на військовий облік, наведений у ст. 37 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Порядок організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, а також Правила військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів затверджені постановою Кабінету Міністрів України віл 30 грудня 2022 року № 1487.
Частиною 3 статті 210 КУпАП встановлена адміністративна відповідальність за порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку вчинене в особливий період та тягне за собою накладення штрафу від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Зазначена норма КУпАП є бланкетною. Тому, для того щоб настала відповідальність за нею, необхідно встановити які конкретно діяння вчинила особа та які конкретні положення закону про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію вони порушують, а також чи винувата особа у їх вчиненні.
Лише підтвердження усіх зазначених вище обставин може мати наслідком притягнення особи до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210 КУпАП. 
Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України). Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки. (ст. 235 КУпАП).
У п. 12 «Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки», затвердженого постановою КМУ №154 від 23.02.2022 (далі – Положення), зазначені повноваження керівника територіального центру комплектування та соціальної підтримки, серед яких, зокрема, розгляд справ про адміністративні правопорушення, визначені статтею 235 КУпАП, і накладення адміністративних стягнень.
Територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя є юридичними особами публічного права, мають самостійний баланс, реєстраційні рахунки в органах Казначейства. Районні територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є відокремленими підрозділами відповідних територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя. Територіальний центр комплектування та соціальної підтримки має печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням (п. 7 Положення).
Згідно з п. 1 Положення територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.
У п. 9 Положення визначені завдання покладені на територіальні центр комплектування та соціальної підтримки.
Отже законодавець не розділяє територіальні центри комплектування та соціальної підтримки під час здійснення ними повноважень, визначених у п. 9 Положення тих які мають статус юридичної особи і на тих, які цього статусу не мають, право керівника територіального центру комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення передбачені ст. 235 КУпАП, прямо передбачено п. 12 Положення.
А тому, притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210 КУпАП входить до повноважень начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року за №2232-XII зі змінами (надалі - Закон №2232-XII).
Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначення засад організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів регулює Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII (далі по тексту Закон № 3543-XII).
Згідно з абзацом 4 частини 1 Закон № 3543-XII громадяни зобов`язані проходити медичний огляд для визначення придатності до військової служби згідно з рішенням військово-лікарської комісії чи відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у розвідувальних органах України - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону.
Відповідно до абзацу 4 частини 10 статті 1 Закону №2232-XII громадяни зобов`язані проходити медичний огляд згідно з рішеннями комісії з питань взяття на військовий облік, комісії з питань направлення для проходження базової військової служби або військово-лікарської комісії відповідного районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я Служби безпеки України, а у Службі зовнішньої розвідки України, розвідувальному органі Міністерства оборони України чи розвідувальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України чи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, відповідно.
Відповідно до пп. 4 п.1 Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, що є Додатком 2 до Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 року №1487, призовники, військовозобов`язані та резервісти повинні проходити медичний огляд та лікування в закладах охорони здоров`я згідно з рішеннями комісій з питань взяття на військовий облік, направлення для проходження базової військової служби або військово-лікарських комісій районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки, закладів охорони здоров`я СБУ, а у розвідувальних органах - за рішенням керівників відповідних підрозділів або військово-лікарської комісії розвідувальних органів.
Отже, положеннями вищевказаних нормативно-правових актів встановлено обов`язок військовозобов`язаних громадян України проходити медичний огляд для визначення ступеня придатності до військової служби.
Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист» № 3621-ІХ від 21 березня 2024 року виключено таку підставу для зняття з військового обліку призовників та взяття на військовий облік військовозобов`язаних громадян, яких за станом здоров`я визнано непридатними до військової служби в мирний час, обмежено придатними у воєнний час. 
Закон України від 21.03.2024 №3621-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист» набрав чинності 04 травня 2024 року.
Відповідно до п. 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №3621-IX було встановлено, що громадяни України, які були визнані обмежено придатними до військової служби до набрання чинності цим Законом, протягом дев`яти місяців з дня набрання чинності цим Законом (тобто до 04 лютого 2025 року) підлягають повторному медичному огляду з метою визначення придатності до військової служби.
15 лютого 2025 року набрав чинності Закон України «Про внесення зміни до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист» №4235-ІХ від 12 лютого 2025 року (далі за текстом Закон №4235-ІХ), яким внесені зміни до Закону №3621-IX та п. 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення викладено в новій редакції: «Установити, що громадяни України віком від 25 до 60 років, які були визнані обмежено придатними до військової служби до набрання чинності цим Законом (крім осіб, визнаних в установленому порядку особами з інвалідністю), з дня набрання чинності цим Законом зобов`язані до 05 червня 2025 року пройти повторний медичний огляд з метою визначення придатності до військової служби. Такі громадяни зобов`язані самостійно звернутися до територіального центру комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані та резервісти Служби безпеки України - до Центрального управління або регіональних органів Служби безпеки України, військовозобов`язані та резервісти розвідувальних органів України - до відповідного підрозділу розвідувальних органів України) або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного та резервіста з метою отримання направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду».
Постановою Кабінету Міністрів України від 6 травня 2025 року № 519 внесенні зміни до Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560 зі змінами, зокрема абзац другий пункту 69 викладено в такій редакції: «Особи, які не проходили медичний огляд, або в яких закінчився строк дії рішення (постанови) про придатність до військової служби, або які були визнані обмежено придатними та не проходили повторний медичний огляд з метою визначення їх придатності до військової служби (за винятком тих, які визнані в установленому порядку особами з інвалідністю) направляються на військово-лікарську комісію».
Системний аналіз вказаних норм дає підстави стверджувати, що обов`язок з проходження повторного медичного огляду з метою визначення придатності до військової служби покладається на громадян України віком від 25 до 60 років, які були визнані обмежено придатними до військової служби до набрання чинності вказаним вище Законом (крім осіб, визнаних в установленому порядку особами з інвалідністю). Вказані громадяни зобов`язані до 05 червня 2025 року самостійно звернутися до територіального центру комплектування та соціальної підтримки або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного та резервіста з метою отримання направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду.
Згідно долучених представником відповідача відомостей у формі таблиці (за твердженням відповідача – витяг з ЄДРПВР з облікової картки ОСОБА_1 ), ОСОБА_1 05 листопада 1996 року на підставі рішення ВЛК був визнаний непридатним в мирний час, обмежено придатним у воєнний час. 
Таким чином, у період з 04 травня 2024 року до 05 червня 2025 року у позивача, якого було визнано непридатним у мирний час, обмежено придатним у воєнний час, виник обов`язок повторно самостійно пройти медичний огляд з метою визначення придатності до військової служби.
Згідно зі ст. 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Позивачем до матеріалів адміністративної справи долучено свідоцтво про хворобу № 1311/1 (додаток 11 до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, затверджено Наказом МО України від 14.08.2008 № 403 (із змінами), з якого слідує, що 08 серпня 2024 року Бучацька територіальна позаштатна постійно діюча ВЛК ІНФОРМАЦІЯ_2 за направленням начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 05.08.2024 № 013 провела огляд ОСОБА_1 , 1978 р.н., з метою визначення придатності до військової служби. П. 13 передбачено діагноз (включаючи код, згідно чинного НК 025) та постанова ВЛК про причинний зв`язок захворювання, поранення, контузії, каліцтва: НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_7 супраклиноїдного сегменту лівої внутрішньої сонної артерії. Постанова ВЛК про придатність до військової служби, служби за військовою спеціальністю тощо. На підставі 42а графи ІІ Розкладу хвороб, графи – ТВД – непридатний до військової служби з виключенням з військового обліку. 
Окрім того, матеріали справи містять свідоцтво про хворобу № 2025-1211-1323-1920-0 від 11.12.2025 (Додаток до Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України (п.2.9 глави 2 розділу ІІ), 11.12.2025 ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_2 ( ОСОБА_4 ) за розпорядженням ІНФОРМАЦІЯ_2 (Бучач) від 11.11.2025 провела огляд ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .. Постановою ВЛК про придатність до військової служби, служби за військовою спеціальністю тощо, на підставі ст.42а графи ІІ розкладу хвороб, визнаний непридатним до військової служби. 
Так, відповідно до пункту 1.2 розділу І Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України, яке зареєстровано в Міністерстві юстиції України 17.11.2008 за № 1109/15800 (далі - Положення № 402) військово-лікарська експертиза визначає придатність за станом здоров`я до військової служби, служби у військовому резерві військової служби призовників, військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, установлює причинний зв`язок захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) з військовою службою та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.
Військово-лікарська експертиза - це: медичний огляд призовників; військовослужбовців та членів їхніх сімей (крім членів сімей військовослужбовців, які проходять базову військову службу); військовозобов`язаних, резервістів (кандидатів у резервісти); громадян, які приймаються на військову службу за контрактом; кандидатів на навчання у вищих військових навчальних закладах, військових навчальних підрозділах закладів вищої освіти та закладах фахової передвищої військової освіти (далі - ВВНЗ), ліцеїстів військових (військово-морських, військово-спортивних) ліцеїв (далі - ліцеїсти); осіб, звільнених з військової служби; визначення ступеня придатності до військової служби, навчання у ВВНЗ; встановлення причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв) військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів, осіб, звільнених з військової служби, а також причинного зв`язку захворювань, травм (поранень, контузій, каліцтв), які призвели до смерті військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби.
Пунктом 2.1 розділу І Положення № 402 передбачено, що для проведення військово-лікарської експертизи створюються військово-лікарські комісії (далі - ВЛК), штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі).
Штатні та позаштатні (постійно і тимчасово діючі) ВЛК (лікарсько-льотні комісії (далі - ЛЛК)) приймають постанови. Постанови ВЛК (ЛЛК) оформлюються свідоцтвом про хворобу, довідкою військово-лікарської комісії, протоколом засідання штатної військово-лікарської комісії.
Постанови штатних та позаштатних ВЛК обов`язкові до виконання.
Постанови ВЛК можуть бути відмінені або скасовані штатними ВЛК.
Постанова ВЛК скасовується у випадках, коли попередня постанова ВЛК на дату її прийняття не відповідала законодавству та/або була прийнята на підставі недійсних документів.
Постанова ВЛК відміняється у випадках, коли необхідно привести зміст попередньої постанови ВЛК (яка була прийнята правильно) у відповідність до чинного законодавства.
Згідно п. 22.3 Положення № 402 (в редакції, чинній на момент проходження медичного огляду позивачем 08 серпня 2024 року) Постанови ВЛК, які не підлягають затвердженню (контролю) штатною ВЛК, оформляються в день медичного огляду і видаються на руки особі, що пройшла медичний огляд, та надсилаються у військову частину та/або до ТЦК та СП в електронній та/або паперовій формі. Свідоцтво про хворобу (довідка ВЛК) з постановою, яка підлягає затвердженню (контролю) штатною ВЛК, направляється на затвердження (контроль) не пізніше 5-денного строку після закінчення медичного огляду. Свідоцтво про хворобу (довідка ВЛК) із затвердженою постановою надсилається командиру військової частини, у якій проходить службу військовослужбовець, що пройшов медичний огляд та/або до ТЦК та СП, в електронній та/або паперовій формі, в установленому законодавством порядку, а також видається на руки особі, що пройшла медичний огляд. Зазначені документи можуть видаватися на руки представникам військових частин за наявності у них підтверджуючих документів.
У воєнний час строк опрацювання ВЛК свідоцтв про хворобу (довідок ВЛК) становить до п`яти календарних днів після закінчення медичного огляду.
Відповідно до п. 22.5 Положення № 402 Свідоцтво про хворобу під час дії особливого періоду складається: на всіх військовослужбовців, визнаних непридатними до військової служби з виключенням з військового обліку, непридатними до військової служби з переоглядом через 6-12 місяців; на військовозобов`язаних, визнаних непридатними до військової служби з виключенням з військового обліку. 
П. 22.6. Положення № 402 передбачено, що свідоцтво про хворобу підлягає розгляду, а постанова ВЛК – затвердженню під час дії особливого періоду: на генералів (адміралів), а також на всіх осіб, які оглянуті у ГВМКЦ, - ЦВЛК, на всіх військовослужбовців, військовозобов`язаних, резервістів - ВЛК регіону.
Згідно п.22.9 Положення № 402, під час дії особливого періоду свідоцтво про хворобу на військовозобов`язаних складається у трьох примірниках, на військовослужбовців – згідно з вимогами п.22.8 розділу ІІ цього Положення.
Відповідно до п.22.10 Положення свідоцтво про хворобу (довідка ВЛК) з незатвердженою штатною ВЛК штатною ВЛК постановою повертається до госпітальної (гарнізонної) ВЛК, яка склала його, з викладенням у постанові штатної ВЛК причин не затвердження та необхідними рекомендаціями.

Відповідно до пункту 2.4.4. на ВЛК регіону покладаються, серед іншого, організація військово-лікарської експертизи, керівництво підпорядкованими ВЛК, контроль за їхньою роботою та надання їм методичної і практичної допомоги в зоні відповідальності.
Згідно з пунктом 2.4.5. ВЛК регіону має право, зокрема, приймати постанови згідно з Положенням, контролювати, розглядати, затверджувати, за наявності підстав не затверджувати, переглядати, відміняти або скасовувати постанови підпорядкованих ВЛК. 
Пунктом 2.4.6. розділу І Положення № 402 встановлено, що рішенням штатної ВЛК може бути проведений повторний або контрольний медичний огляд.
Так, згідно оскаржуваної постанови від 12 листопада 2025 року  ОСОБА_1 не пройшов військово-лікарську комісію, який був визнано обмежено придатним до військової служби до набрання чинності цим Законом до 05 червня 2025 року і по теперішній час, з метою визначення придатності до військової служби.
Разом з тим, з матеріалів адміністративної справи убачається, що ОСОБА_1 08 серпня 2024 року та 11 грудня 2025 року пройшов військово-лікарську комісію за наслідками яких були видані свідоцтва про хворобу № 1311/1 та № 2025-1211-1323-1920-0 від 11.12.2025, відповідно, що виключає склад інкримінованого йому правопорушення.
Позивач зазначає, що після оформлення свідоцтва про хворобу матеріали медичного огляду підлягали направленню на службове затвердження до ВЛК вищого рівня. Позивачу було повідомлено, що оформлені матеріали скеровуються до Тернопільської ВЛК для перевірки та подальшого розгляду, а в подальшому — до штатної (регіональної) ВЛК (за повідомленням працівників ТЦК та СП — до 16-ї регіональної ВЛК), після чого його повинні поінформувати у ТЦК та СП, однак результатів ВЛК він не отримував, йому не вручалося рішення вищестоящої ВЛК, не надавалася письмова відповідь про затвердження висновку, не роз`яснювався остаточний статус документів, не повідомлялися правові наслідки прийнятого рішення.
Посилання представника відповідача на недійсність вказаних вище свідоцтв не заслуговують на увагу, оскільки відповідачем до матеріалів справи не долучено доказів того, що такі були не затверджені чи скасовані ВЛК регіону у встановленому законом порядку. 
Суд зазначає, що Верховний Суд у постанові від 13.06.2018 у справі № 806/526/16 зазначив: "…що у межах адміністративного процесу суд не вправі надавати оцінку професійним діям конкретних лікарів-членів ВЛК при застосуванні ними відповідних методів огляду позивача, дослідження медичної документації, визначенні діагнозів та відповідності їх конкретній статті Розкладу хвороб, оскільки це потребує спеціальних знань у медичній галузі".
Згідно зі ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Стаття 72 КАС України передбачає, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Відповідно до ст. 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно ч. 3 ст. 286 КУпАП за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право: 1) залишити рішення суб`єкта владних повноважень без змін, а позовну заяву без задоволення; 2) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і надіслати справу на новий розгляд до компетентного органу (посадової особи); 3) скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення; 4) змінити захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.
Відповідач не подав до суду належних доказів, які підтверджують винуватість ОСОБА_1 у порушенні правил військового обліку, вчиненого в особливий період, а відтак не довів правомірності свого рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності. 
З огляду на викладене, суд приходить до переконання, що при винесенні оскаржуваної постанови вина особи у вчиненні правопорушення належним чином не доведена, твердження позивача не спростовані, а тому постанову по справі про адміністративне правопорушення № 4185 від 12 листопада 2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210 КУпАП слід скасувати та закрити провадження у справі про адміністративне правопорушення.
У відповідності до п. 5 ч. 1 ст. 244 КАС України при ухваленні рішення суд має також вирішити питання розподілу судових витрат між сторонами.
Керуючись ст.ст. 9, 241-246, 286 КАС України, суд,-
УХВАЛИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про адміністративне правопорушення,– задовольнити.
Постанову № 4185 про адміністративне правопорушення від 12 листопада 2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210 Кодексу України про адміністративні правопорушення у виді штрафу в розмірі 17000 грн, винесену начальником ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 – скасувати, а провадження у справі закрити.
Стягнути на користь ОСОБА_1  за рахунок бюджетних асигнувань з ІНФОРМАЦІЯ_1 532 (п`ятсот тридцять дві) грн 48 коп. судового збору.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня складення повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 . 
Відповідач: ІНФОРМАЦІЯ_4 , місцезнаходження: АДРЕСА_2 . 

Суддя:	  	І.  І.  Тхорик