Єдиний унікальний номер 341/1157/25 
Номер провадження 2/341/62/26 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2026 року       місто Галич

Галицький районний суд Івано-Франківської області в складі
головуючого судді  Аннишина С.І.,
за участю: секретаря судового засідання  Рарик В.С.,
представниці позивача    Гук М.І.,
представника відповідачки     ОСОБА_1 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження справу за позовом Акціонерного товариства «Ідея банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

Представник Акціонерного Товариства «Ідея Банк» - Заставна О.В. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , просить стягнути з неї на користь позивача заборгованість за кредитним договором №С-102-004506-19-980 від 15.10.2019 у розмірі 73905,16 грн.
В обґрунтування позову посилається на те, що 15 жовтня 2019 року між АТ «Ідея банк» та ОСОБА_2 було укладено Договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб №С-102-004506-19-980 від 15.10.2019. 
Згідно з умовами кредитного договору відповідачка отримала кредит шляхом встановлення відновлювальної кредитної лінії по відкритому поточному рахунку з використанням електронного платіжного засобу в межах встановленого кредитного ліміту Кредитної лінії.
Процентна ставка за користування коштами складає 24% річних. Максимальний ліміт встановлюється в розмірі 200 000,00 грн, доступний клієнту на момент укладення угоди становить 25 500,00 грн.
Однак, відповідачка не повернула отриманий кредит у встановлений договором термін та не сплатила нараховані відсотки та комісію, а також інші платежі за кредитним договором. Сума боргу за кредитним договором становить 73 905,16 грн, з них 25 264,67 грн – прострочений борг, 48 640,49 грн - прострочені проценти.
Ухвалою суду від 10 липня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження.
Ухвалою суду від 09 вересня 2026 року постановлено судові засідання за участю адвоката Шидзінського Івана Володимировича проводити в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Ухвалою суду від 16 січня 2026 року явку в судове засідання представника Акціонерного Товариства «Ідея банк»  визнано обов`язковою.
Ухвалою суду від 10 лютого 2026 року постановлено судові засідання за участю представника позивача проводити в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Ухвалою суду від 17 лютого 2026 року витребувано від акціонерного товариства «Ідея Банк» належним чином засвідчену копію договору доручення від 31.10.2025 №2910-1/25 з додатками, укладеного між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «Фінтех-колект».
Представник позивача Акціонерного товариства «Ідея банк» у судовому засіданні просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 
Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася.
Представник відповідачки адвокат Шидзінський І.В. в судове засідання 16 квітня 2026 року не з`явився. 15.04.2026 через електронну пошту суду скерував клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку із захворюванням, що підтверджується листком непрацездатності. Представник позивача стосовно відкладення судового засідання поклався на розсуд суду. 
Суд протокольною ухвалою постановив продовжити розгляд справи з огляду на таке.
Так, адвокат Шидзінський І.В. представляє інтереси відповідачки ОСОБА_2 з 29.07.2025. Судові засідання за його клопотанням відкладалися неодноразово з різних причини: 18.09.25 (а.с.45), 27.10.2025 (а.с.60), 20.11.2025 (а.с.67), 11.12.2025 (а.с.77), 19.03.2026 (а.с.215), 01.04.2026 (а.с. 224).
За час розгляду справи (більше 8 місяців) відповідачка та її представник не скористались своїм правом на подання відзиву, заперечень, пояснень по справі, не надали доказів на підтвердження власної позиції чи спростування вимог позивача.
В судовому засіданні 09 жовтня 2025 року адвокат Шидзінський І.А. пояснив, що його довірительці надсилаються повідомлення, з яких можна зробити висновок про передачу права вимоги за кредитним договором іншій фінансовій установі, а тому в такому випадку позивач АТ «Ідея Банк» не наділений правом на звернення до суду. Як зазначалось вище, судом було витребувано та досліджено в судовому засіданні засвідчену копію договору доручення від 31.10.2025 №2910-1/25 з додатками, укладеного між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «Фінтех-колект».
Суд, вважає, що постійні відкладення судових засідань призводять до затягування розгляду справи, Відповідно до принципу розумності строків розгляду справи, суд зобов`язаний забезпечити своєчасний та ефективний розгляд спору. Неодноразове відкладення розгляду справи призводить до порушення права іншої сторони на справедливий судовий розгляд у розумні строки. 
Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи.
15 жовтня 2019 року між ПАТ «Ідея Банк» та ОСОБА_2 укладено угоду про відкриття кредитної лінії та обслуговування кредитної картки та страхування № С-102- 004506-19-980 (далі - Угода)
Вказаний договір, анкету - опитувальник клієнта фізичної особи підписано ОСОБА_2 шляхом використання власноручного підпису (а.с.14,15).
Відповідно до Угоди позичальник акцептував публічну пропозицію банку про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, що з моменту його акцептування є невід`ємною складовою зазначеного Договору кредиту та страхування. У такий спосіб обидва договори регламентують взаємовідносини банку та позичальника в рамках кредитних правовідносин.
Пунктом 5 Угоди, клієнт надав підтвердження про ознайомлення ним з умовами ДКБО та згоду з ними.
Згідно з пунктом 2 Угоди банк відкриває клієнту поточний рахунок у валюті гривня, операції за яким можуть здійснюватись за дебетно-кредитною схемою обслуговування з використанням електронного платіжного засобу, та випускає Клієнту платіжну картку.
Пунктом 3 Угоди визначено, що банк надає кредит шляхом встановлення відновлювальної кредитної лінії по рахунку на наступних умовах: максимальний ліміт кредитної лінії встановлюється у розмірі 200 000,00 грн., ліміт кредитної лінії, доступний клієнту на момент укладання угоди, становить 25 500,00 грн., процентна ставка за користування коштами кредитної лінії становить 24.00% річних.
Як вбачається із виписки по рахунку ОСОБА_2 , складеної кредитором АТ «Ідея Банк» станом на 16.11.2023 банк свої зобов`язання перед клієнтом за Угодою та ДКБО виконав у повному обсязі, відкривши поточний рахунок у валюті гривня та надавши клієнту можливість користуватись кредитними коштами в сумі 25 500,00 грн. в межах кредитного ліміту, визначеного Угодою, а клієнт здійснював користування грошовими коштами кредитного ліміту, що відображено у виписці з його рахунку (а.с.16-20).
Відповідно до довідки-розрахунку заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором №С-102- 004506-19-980 від 15.10.2019, складеної АТ «Ідея Банк», у позичальниці станом на 28.05.2025 сформувалась заборгованість перед банком в загальній сумі 73 905,16 грн гривень, що складається з: заборгованості за основним боргом в сумі 25 264,67 гривень, заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками 48 640,49 гривень.
Згідно з тарифами на видачу та обслуговування кредитних карток для фізичних осіб – нових клієнтів, кредитний ліміт становить від 1000,00 грн до 200 000,00 грн, відсоткова ставка - 24 відсотки. 
Відповідно до листа, надісланого на електронну пошту ОСОБА_2 , Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінтех-Колект», вбачається, що її борг перед АТ «Ідея Банк» передано в роботу до ТОВ «Фінтех- Колект» на підставі договору доручення №2910-1/25 від 31.10.2025, у зв`язку із несплатою заборгованості за кредитним договором №С-102- 004506-19-980 (а.с.91).
21 жовтня 2025 року між АТ «Ідея банк» та ТОВ «Фінтех-Колект» укладено договір Доручення №2910-1/25 від 01.10.2025 (а.с.171-176).
Відповідно до пункту 2.1. договору Доручення, у порядку і на умовах, передбачених цим Договором, повірений бере на себе зобов?язання за винагороду, від імені, за рахунок та під контролем Довірителя вчиняти в строки та в порядку, що встановлені цим Договором, юридично значимі дії, пов?язані із захистом прав та охоронюваних законом інтересів Довірителя, зокрема спрямовані на стягнення простроченої заборгованості, пені та штрафів за договорами, укладеними між довірителем як кредитором та фізичними, юридичними особами як боржниками або третіми особами (поручителями, заставодавцями, іпотекодавцями).
Відповідно до розрахунку заборгованості та додаткових пояснень позивача, за період з 16.10.2019 по 24.03.2025, заборгованість ОСОБА_2 за кредитним договором №С-102- 004506-19-980, становить 73 905, 16 грн. Ця заборгованість складається: прострочений борг 25 264, 67 грн (12 909,22 (строкова заборгованість) + 12 355,45 (прострочена заборгованість)); прострочені проценти 48 640, 49 грн (20982, 83 (прострочені проценти) + 31 874,26 (прострочена комісія). Погашена заборгованість становить 4 216,60 грн (погашення прострочених процентів та комісії), (а.с.183-199, 209).
Отже, судом встановлено, що зміст спірних правовідносин, які виникли на даний час між позивачем АТ «Ідея Банк» та відповідачкою ОСОБА_2 є відносини, які пов`язані із укладанням кредитних договорів, отриманням на їх виконання грошових коштів (кредиту) у розмірі та на умовах встановлених договорами, а також їх поверненням та сплатою процентів за користування ними (кредитні правовідносини).
Статтею 11 ЦК України встановлено, що договори та інші правочини є однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 ЦК України).
Згідно з частина 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Із положень частина 1 статті 638 ЦК України слідує, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Частиною першою статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України (положення якої застосовуються до спірних правовідносин на виконання частини 2 статті 1054 ЦК України) позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Частиною 1 статті 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Як передбачено частиною 1 статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів.
За своїми правовими ознаками кредитний договір є консенсуальною, двосторонньою та відплатною угодою, при укладенні якої кредитодавець бере на себе зобов`язання надати кредит і набуває право вимоги на повернення грошових коштів і сплати процентів, а позичальник має право вимагати надання кредиту та несе зобов`язання щодо своєчасного його повернення та сплати процентів.
Кредитний договір має бути укладений у письмовій формі та підписаний сторонами, в тому числі із застосуванням електронного підпису.
Предметом виконання грошового зобов`язання за кредитним договором є певна грошова сума, що має бути сплачена боржником кредитору.
Враховуючи презумпцію відплатності кредитного договору, позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити проценти за користування грошовими коштами, якщо інше не встановлено договором.
Зобов`язання за договором повинні виконуватися сторонами належним чином відповідно до його умов, а також вимог актів цивільного законодавства.
Боржник визнається таким, що прострочив виконання зобов`язання за договором, якщо він не приступив до його виконання, тобто не виконує дій, які випливають із змісту зобов`язання, в строки, встановлені договором.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.
Суд за результатами оцінки доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, із врахуванням того, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили, перевіривши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності для вирішення справи, дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що позивачем у передбаченому законом порядку доведено належними та допустимими доказами те, що 10.10.2019 між АТ «Ідея Банк» та ОСОБА_2 укладено Договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб №С-102-004506-19-980 за яким відповідачка отримала у користування кредитні кошти, які перебували у її користуванні, що підтверджується долученою до матеріалів випискою по особовомурахунку відповідачки.
Проте, у зв`язку із несплатою останнім основної суми боргу та процентів за користування кредитними коштами, у ОСОБА_2 перед позивачем, утворилась заборгованість, що, як вбачається із розрахунку заборгованості, складає 73 905,16 грн: заборгованості за основним боргом в сумі 25 264,67 гривень (12 909,22 (строкова заборгованість) + 12 355,45 (прострочена заборгованість)), заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками 48 640,49 гривень (20982, 83 (прострочені проценти) + 31874,26 (прострочена комісія).
При цьому, суд зауважує, що відповідачка частково здійснювала проплати на погашення кредитної заборгованості, що враховано позивачем при складанні розрахунку заборгованості за вказаним кредитним договором
Суд зауважує, що належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, передбачено, що виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів за конкретним банківським рахунком, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.
Зазначений висновок, викладено у постановах Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі №381/1647/21, від 07 грудня 2022 року у справі № 298/825/15-ц, від 25 січня 2023 року у справі № 209/3103/21, від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц.
Тобто, виписки за картковими рахунками є належними доказами виконання кредитором свого обов`язку щодо передачі грошових коштів позичальнику на виконання умов договору кредитування, а також, у подальшому, підтвердженням прострочення виконання обов`язків з боку позичальника щодо повернення грошових коштів та сплати процентів за користування ними.
Суд також враховує, що відповідачка та її представник контрозрахунок не надали, розрахунок заборгованості, представлений позивачем, не спростували.
Щодо заперечення представника відповідача про те, що позивач не мав права на звернення до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором №С-102-004506-19-980, оскільки право вимоги за таким передав ТОВ «Фінтех –Колект» суд зазначає наступне. 
Як встановлено судом, між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «Фінтех-Колект» укладено договір доручення №2910-1/25. Відповідно до пункту 2.1 зазначеного договору, ТОВ «Фінтех-Колект» зобов`язується за винагороду діяти від імені та за рахунок АТ «Ідея Банк», вчиняючи дії у строки та в порядку, визначені договором, зокрема ті, що пов`язані із захистом прав та законних інтересів банку. До таких дій належить, зокрема, здійснення заходів щодо стягнення простроченої заборгованості, пені та штрафних санкцій за договорами, укладеними між АТ «Ідея Банк» та фізичними і юридичними особами.
Отже, укладення договору доручення не свідчить про відступлення права вимоги, а тому не позбавляє позивача права на звернення до суду. У зв`язку з цим доводи відповідача є безпідставними.
Відтак, позивачем належними та допустимими доказами доведено факт надання відповідачу кредитних коштів та погодження останнім умов кредитування у АТ «Ідея Банк» в частині оплатності кредитного договору та відповідного стягнення процентів за користування кредитними коштами, а тому з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню прострочена заборгованість за тілом кредиту в сумі 25 264,67 грн та прострочені проценти в сумі 20 982, 83 грн.
В той же час суд не погоджується з правомірністю стягнення комісії за обслуговування кредитної заборгованості за кредитним договором №С-102-004506-19-980 від 15.10.2019 з огляду на таке.
10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».
Положення частин 1, 2, 5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з дати набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.
Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з частиною 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.
Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.
На виконання вимог, у тому числі п.4 ч.1 ст.1 та ч.2 ст.8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року №49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».
Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.
Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).
Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.
Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.
Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.
Відповідно до частини 1 статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.
Згідно з частиною 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.
З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частини 1 та частини 2 статті 11, частини 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.
У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі №202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредитної заборгованості (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
Визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони, не є належним способом захисту прав, а відтак обов`язковим, оскільки нікчемний правочин є недійсним в силу закону з моменту його укладення.
Схожі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року у справі № 755/11636/21 (провадження № 61-7098св22), від 08 лютого 2023 року у справі №168/349/20 (провадження № 61-2223св21), та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2022 року у справі № 755/9486/21 (провадження № 61-5581св22).
Також, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 204/224/21 у постанові від 06.11.2023 дійшов висновку про те, що якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті12 Закону України «Про споживче кредитування».
Відповідно до частини 2 статті 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Згідно з частиною 1 статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Відповідно до частини 5 статті 216 ЦК України, вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
Як зазначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 р. у справі №496/3134/19, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити спір по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення.
Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Як вбачається з пояснень представника позивача, необхідність внесення щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 4,00 % від суми кредиту передбачена у тарифах АТ «Ідея Банк» на видачу та обслуговування кредитних карток для фізичних осіб (а.с. 209, 212)
Разом з тим, в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з обслуговуванням кредиту (кредитної заборгованості), що надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту.
Враховуючи те, що банк не зазначив та не надав доказів наявності переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні кредитного договору, то умова, зазначена в тарифах банку, які є невід`ємною частиною договору №С-102-004506-19-980 від 15.10.2019, щодо сплати комісії в розмірі 4,00% щомісячно, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».
В зв`язку з чим, позовна вимога в частині стягнення комісії, є такою, що не підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки позов АТ «Ідея Банк» Ціник В.В. задоволено частково, з останньої на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно задоволеним вимогам, а саме у розмірі 1 894 гривні 83 копійки із розрахунку: 46 247, 5*3028/73 905,16.
На підставі викладеного, керуючись статтями 12,13,19, 259, 272-274, 279, ,354,355 ЦПК України, суд 

УХВАЛИВ:

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Ідея банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 46 247 (сорок шість тисяч двісті сорок сім) гривень 50 копійок, з яких 25 264 (двадцять п`ять тисяч двісті шістдесят чотири) гривні 67 копійок – заборгованість за тілом кредиту, 20 982 (двадцять тисяч дев`ятсот вісімдесят дві) гривні 83 копійки – заборгованість за процентами.
В задоволенні решти позовних вимог – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Ідея банк» 1894 (одна тисяча вісімсот дев`яносто чотири) гривні 83 копійки судового збору.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
Рішення суду може бути оскаржено до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Позивач: Акціонерне товариство «Ідея Банк», код ЄДРПОУ 19390819, місцезнаходження юридичної особи: м. Львів, вул. Валова, 11.
Відповідачка: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Повний текст рішення складено 21 квітня 2026 року.

  Суддя	Святослав АННИШИН