ЄУН 387/1991/25
Номер провадження по справі 2/387/313/26

ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2026 року       селище Добровеличківка

Добровеличківський районний суд Кіровоградської області у складі
головуючого судді Солоненко Т. В.
із секретарем судового засідання Косюг І.В.
за участю представника позивача ( в режимі відеоконференції) Суліменко Т.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Добровеличківського районного суду Кіровоградської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,
ВСТАНОВИВ:
На розгляд Добровеличківського районного суду Кіровоградської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник – адвокат Суліменко Тетяна Анатоліївна, про стягнення з ОСОБА_2 за договором позики від 19.02.2024 року 44 494,20 доларів США, з яких: 22 000 доларів США основного боргу та 22 494,20 доларів США – 120% річних за прострочення виконання боргового зобов`язання.
В обґрунтування позову позивач зазначає, що 19.02.2024 між ним та відповідачем укладено договір позики за умовами якого відповідач отримав у борг від позивача грошові кошти в сумі 22 000,00 доларів США. Цим же договором сторони погодили, що у разі неповернення боржником отриманої позики до 31.01.2025, останнім сплачується позикодавцю відсотки за користування позикою у розмірі 120% річних. Договором була погоджена можливість дострокового повернення позики, у тому числі частинами та у гривні, проте з моменту укладення договору відповідачем не було сплачено жодної суми на погашення заборгованості. Досудове врегулювання спору не призвело до виконання боргових зобов`язань відповідачем, що спонукало позивача звернутися з даним позовом до суду.
Ухвалою Добровеличківського районного суду Кіровоградської області від 15.01.2026 за вказаним позовом відкрито провадження у справі № 387/1991/25 за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 12.02.2026.
У визначену судом дату (12.02.2026) судове засідання не відбулось за відсутності доступу до мережі Інтернет, у зв`язку з чим не працювала програма КП «Д-3». Підготовче судове засідання призначено на 09.03.2026.
25.02.2026 від представника позивача - адвоката Суліменко Т.А., засобами поштового зв`язку, надійшла заява від 23.02.2026, в якому представник просила долучити до матеріалів справи оригінал розписки від 19.12.2024.
Виконавши завдання підготовчого провадження, судом закрито дану стадію цивільного процесу та призначено справу до розгляду по суті на 06.04.2026, про що 09.03.2026 постановлено відповідну ухвалу. 
Позивач в судове засідання не з`явився. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала посилаючись на обставини, наведені в позовній заяві. Додатково зазначила, що вжиті позивачем заходи, направлені на повернення відповідачем позики, до позитивного результату не призвели, тому просила стягнути суму позики та проценти, нараховані за прострочення повернення позики, в судовому порядку. 
Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання останній повідомлявся у встановленому законом порядку, а саме шляхом направлення судової повістки за місцем реєстрації. Проте, поштове відправлення повернуто суду без вручення з відміткою працівника поштового зв`язку «адресат відсутній». За наведеного, повістка суду, в силу положень ч.8ст.128, ч.1ст.131 ЦПК України, вважається врученою. При цьому суд зважає, що ухвала суду про відкриття провадження у справі отримана відповідачем особисто, про що свідчить наявне в матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.
Враховуючи викладене, суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідача про судове провадження у даній справі.
Статтею 43 Цивільного процесуального кодексу України визначено права та обов`язки учасників судового процесу, зокрема учасники справи зобов`язані: виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази тощо.
Враховуючи положення ст.ст.14, 81 ЦПК України якими в цивільному судочинстві реалізовано конституційний принцип змагальності судового процесу, судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії для забезпечення сторонами реалізації своїх процесуальних прав, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній матеріалами і документами без явки в судове засідання відповідача.
Будь-яких письмових заяв і клопотань щодо відкладення розгляду справи на день розгляду справи від відповідача до суду не надійшло.
Згідно із ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
За таких обставин, суд вважає можливим відповідно до статтей 223, 280 ЦПК України, розглянути справу та ухвалити заочне рішення за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, враховуючи, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Згідно із ч.8 ст. 178 ЦПК України у разі не подання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
З огляду на неподання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд, за згоди позивача, ухвалою від 06.04.2026, занесеною до протоколу судового засідання, постановив провести заочний розгляд справи №387/1991/25 з винесенням заочного рішення.
Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.
Судом встановлено, що 19 лютого 2024 року відповідач написав письмову боргову розписку, у якій зазначив наступне: «Я, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса проживання та адреса реєстрації, індекс: АДРЕСА_1 , знаходячись у ясній свідомості, вільному волевиявленні, розуміючи повністю правові наслідки своїх дій, видаю власноручно у одному примірнику дану боргову розписку на підтвердження умов договору позики про те, що я, ОСОБА_2 , станом на 19 лютого 2024 року дійсно отримав у грошову позику від ОСОБА_1 кошти готівкою в сумі 22 000 доларів США (двадцять дві тисячі доларів США). 
Отриману мною грошову позику у сумі 22 000 доларів США я зобов`язуюсь повернути позикодавцю ОСОБА_1 у строк не пізніше 31 січня 2025 року у повному обсязі суми позики.
У разі не виконання мною взятих на себе зобов`язань у строк, визначений у грошовій розписці, я зобов`язуюсь сплатити ОСОБА_1 відсотки за користування позикою у розмірі 120% (сто двадцять відсотків) річних. Сторони по договору позики обопільно погодили можливість дострокового повернення суми позики в тому числі частинами з метою повного виконання взятих на себе зобов`язань, в тому числі розрахунок повернення позики можливий у національній валюті гривні за еквівалентом по курсу Нац. Банку України на день розрахунку.
Видана мною боргова розписка має силу процесуального доказу, передається мною добровільно позикодавцю ОСОБА_1 підтверджує факт дійсно отримання мною грошової позики і направлена виклично на настання реальних правових наслідків, які повністю відповідають моїй волі та намірам.
Дана боргова розписка не має ознак примушування, вимагання, мнимості або удаваності правочину.
Боржник «підпис» ОСОБА_2 ».
Оригінал розписки від 19 лютого 2024 року представником позивача подано до суду, яка долучена судом до справи.
Проте, у визначений в розписці строк, відповідач грошові кошти не повернув.
Посилаючись на порушення відповідачем строку повернення грошових коштів за борговою розпискою, позивач просить стягнути їх в примусовому порядку.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Стаття 12 ЦПК України передбачає, що судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України).
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із вказаними нормами цивільного процесуального закону обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
Згідно з ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до положень статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої ст. 11 ЦК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша ст. 14 ЦК України).
Між сторонами склалися цивільні правовідносини з договору позики.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або речі, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або кількість речей того ж роду і якості.
Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) викладено висновок про те, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до вчинення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.
Зазначене також узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 19 травня 2021 року у справі № 128/891/20-ц, провадження № 61-4560 св 21.
Цивільний кодекс України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається право підтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі якщо складається боргова розписка, це є доказом факту отримання грошових коштів, а тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. В цивільному праві при аналізі правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про те, що розписка є замінником письмової форми правочину, яка свідчить про додержання вимоги закону про письмову форму правочину.
Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає про отримання коштів, скріплює її своїм підписом, така розписка свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження про завершену дію передання коштів позичальнику, що міститься в тексті договору, не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення.
Такий висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах висловлений Верховним Судом у постанові від 08 квітня 2021 року у справі № 500/1755/17.
У частині першій статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
У постанові Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 201/11388/17 провадження № 61-12383св19 зроблено висновок про те, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Відповідний правовий висновок викладений також у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц.
Відповідно до статті 525 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.
Відповідно до вимог ст.524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України -гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Згідно із частиною першою статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржниквидав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Згідно ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Суд враховує, що розписка від 19.02.2024 про отримання у борг від ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 22 000,00 доларів США зі строком повернення до 31.01.2025, написана власноручно позичальником відповідачем ОСОБА_2 ..
Тобто факт укладення договору і отримання позичальником коштів за договором підтверджено належним (письмовим) доказом. Сторони дотримались письмової форми договору, а наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконано.
Таким чином, суд враховує, що відповідач не виконав взятих на себе зобов`язань за договором позики, грошові кошти не повернув, а тому з останнього підлягає до стягнення на користь позивача сума боргу в розмірі 22 000,00 доларів США. 
За змістом боргової розписки від 19.02.2024, у разі не виконання ОСОБА_2 взятих на себе зобов`язань у строк, визначений у грошовій розписці, останній зобов`язався сплатити ОСОБА_1 відсотки за користування позикою у розмірі 120% (сто двадцять відсотків) річних. 
Посилаючись на прострочення виконання відповідачем зобов`язань за борговою розпискою від 19.02.2024, позивач просить стягнути з останнього 120% річних, розмір яких, за розрахунком позивача, склав 22494,50 доларів США.
Розглядаючи зазначену вимогу позивача сид виходить з наступного.
За змістом ст.ст. 627, 628 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. В даному випадку сторонами погоджено збільшений розмір відсотків в розмірі 120% річних.
Оскільки ст. 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на грошові зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
Передбачене частиною другою ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника.
При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.
Велика Палата Верховного Суду у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі №373/2054/16-ц зазначила формулу розрахування 3% (трьох відсотків) річних з урахуванням належного тлумачення ч. 2 ст. 625 ЦК України. 3% річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі суми позики помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, до дня ухвалення судового рішення.
Відповідно до пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
У постанові Пленуму Верховного Суду від 07.02.2025 року № 6 зазначено, що тлумачення змісту пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України свідчить, що законодавець передбачив особливості регулювання наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Такі особливості виявляються: 1) в період існування особливих правових наслідків дія воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування; 2) у договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. До них належать договір позики, кредитний договір, у тому числі договір про споживчий кредит; 3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Вони полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, а також від обов`язку сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку (штраф, пеню) за таке прострочення. Якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) грошових зобов`язань за такими договорами, то вони підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Виходячи із вищевикладеного суд вважає, що стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 120% річних, передбачених умовами договору позики, в період дії в Україні воєнного стану суперечить положенням п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та висновкам викладеним у постанові Пленуму Верховного Суду від 07.02.2025 року № 6, що виключає правові підстави для задоволення зазначеної вимоги позивача.
Отже, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Частиною ч.1ст.141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Враховуючи те, що суд задовольнив позовні вимоги позивача частково, тому він має право на відшкодування з відповідача витрати зі сплати судового збору в розмірі 7 485,87 грн.
Керуючись статтями 4, 12, 13, 76-81, 200, 206, 246, 247, 263-265, 272, 273 ЦПК України, суд, 
У Х В А Л И В :
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 22 000 (двадцять дві тисячі) доларів США основного боргу за договором позики від 19.02.2024.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 7 485 (сім тисяч чотириста вісімдесят п`ять) гривень 87 копійок - витрат зі сплати судового збору.
В іншій частині позовних вимог - відмовити.
Заочне рішення суду може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
В порядку п.4. ч.5 ст.265 ЦПК України зазначаються такі реквізити сторін та інших учасників справи:
позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , житель АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ;
відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , житель АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Повний текст рішення складено та підписано 15.04.2026

Суддя  Таїсія СОЛОНЕНКО