УХВАЛА

08 квітня 2026 року

м. Київ

cправа № 917/1600/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Берднік І. С. - головуючого, Зуєва В. А., Міщенка І. С.,
секретар судового засідання - Корнієнко О. В., 
за участю представників:
Селянського (фермерського)
господарства «Прогрес» - не з`явився,
Карлівської міської ради - не з`явився,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Селянського (фермерського) господарства «Прогрес»
на постанову Східного апеляційного господарського суду від 11.02.2026 (у складі колегії суддів: Тарасова І. В. (головуючий), Білоусова Я. О., Лакіза В. В.)
у справі № 917/1600/25
за позовом Селянського (фермерського) господарства «Прогрес»
до Карлівської міської ради
про поновлення договору оренди,
ВСТАНОВИВ:
У серпні 2025 року Селянське (фермерське) господарство «Прогрес» (далі - СФГ «Прогрес») звернулося до Господарського суду Полтавської області з позовом до Карлівської міської ради про поновлення договору оренди земельної ділянки від 21.08.2002, зареєстрованого у Карлівській районній державній адміністрації, про що у книзі записів реєстрації договорів оренди землі вчинено запис № 3 від 22.08.2002 (із змінами від 24.10.2012, що зареєстровані у відділі Держкомзему у Карлівському районі, про що в Державному реєстрі земель вчинено запис від 30.11.2012 № 5321600004002682) на тих же умовах і на той же строк з 23.08.2023.
Позовні вимоги обґрунтовано незаконними відмовами Карлівською міською радою у формі листів від 16.05.2023 №12.2- 14/1623 та від 03.07.2023 № 12.2-14/2190 у продовженні терміну дії договору оренди земельної від 21.08.2022 (із змінами від 24.10.2012). При цьому, позивач зауважує про дотримання ним вимог чинного законодавства та умов договору оренди земельної ділянки щодо процедури продовження дії зазначеного договору.
Рішенням Господарського суду Полтавської області від 11.11.2025 позов задоволено. Поновлено договір оренди земельної ділянки від 21.08.2002, зареєстрований у Карлівській районній державній адміністрації, про що у книзі реєстрації договорів оренди землі вчинено запис №3 від 22.08.2002 (із змінами від 24.10.2012, що зареєстровані у відділі Держкомзему у Карлівському районі, про що в Державному реєстрі земель вчинено запис від 30.11.2012 №532160004002682) на тих же умовах і на той же строк з 23.08.2023. Здійснено розподіл судового збору.
Постановою Східного апеляційного господарського суду від 11.02.2026 рішення Господарського суду Полтавської області від 11.11.2025 скасовано. Прийнято нове рішення. У задоволенні позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись з висновками суду апеляційної інстанції, у березні 2026 року СФГ «Прогрес» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права та наявність випадку, передбаченого пунктом 1 частини 2 статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), просить постанову Східного апеляційного господарського суду від 11.02.2026, а рішення Господарського суду Полтавської області від 11.11.2025 залишити в силі. 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16.03.2026 у справі № 917/1600/25 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою СФГ «Прогрес» на постанову Східного апеляційного господарського суду від 11.02.2026 з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України; касаційну скаргу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 08.04.2026.
СФГ «Прогрес» та Карлівська міська рада у судове засідання своїх представників не направили.
Відповідно до частини 1 статті 301 ГПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження з урахуванням положень статті 300 цього Кодексу.
Наслідки неявки в судове засідання учасника справи визначено у статті 202 ГПК України.
Так, за змістом частини 1 і пункту 1 частини 2 статті 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав, зокрема неявки в судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про направлення йому ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання.
Ураховуючи положення статті 202 ГПК України, наявність відомостей про направлення зазначеним учасникам справи ухвали з повідомленням про дату, час і місце судового засідання, що підтверджено матеріалами справи, а також те, що зазначені учасники справи не звертались до суду з будь-якими заявами щодо розгляду справи, явка учасників справи не визнавалася судом обов`язковою, а участь у засіданні суду є правом, а не обов`язком учасника справи, Верховний Суд дійшов висновку про можливість розгляду касаційних скарг по суті за відсутності представників СФГ «Прогрес» та Карлівської міської ради .
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наведені у касаційній скарзі доводи, перевіривши матеріали справи, Верховний Суд дійшов таких висновків.
Судом апеляційної інстанції установлено, що 21.08.2002 між Карлівською районною державною адміністрацією та ОСОБА_1 (засновником СФГ «Прогрес») укладено договір оренди земельної ділянки, зареєстрований у Карлівській районній державній адміністрації, про що у книзі записів реєстрації договорів вчинено запис від 22.08.2002 № 3, відповідно до умов якого в оренду передається земельна ділянка, загальною площею 47,33 га, у тому числі ріллі - 47,33 га у такому якісному стані - земельна ділянка передається виорана. Грошова вартість земельної ділянки складає 532 803,73 грн. На земельній ділянці відсутні будівлі, інженерні комунікації, а також дороги, площадки з твердим покриттям. Права третіх осіб на земельну ділянку відсутні. Земельна ділянка передається в оренду по акту прийому-передачі, який оформлюється в строк не пізніше семи днів з моменту набуття чинності даного договору (пункт 1).
Згідно з пунктом 2.1 договору земельна ділянка передається з метою сільськогосподарського використання для ведення селянського (фермерського) господарства.
Договір укладено терміном на 20 років, починаючи з моменту реєстрації договору. По закінченню терміну договору орендар має переважне право на поновлення договору на новий термін. У цьому разі зацікавлена сторона повинна повідомити письмово другу сторону про бажання щодо продовження дії договору на новий термін не пізніше, ніж за два місяці до його закінчення. Умови цього договору зберігають свою чинність на строк його дії у випадках, коли після набуття чинності договору, законодавством встановлені інші правила, ніж передбачені договором. При переході права власності на землю від орендодавця до іншої особи договір оренди зберігає чинність для нового власника. При зміні орендаря договір оренди не зберігає чинність (пункт 2.2 договору).
Згідно з пунктом 2.4 договору у разі припинення або розірвання договору орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому у порівнянні з тим, у якому він одержав її в оренду. Поліпшення стану земельної ділянки, проведені орендарем як без згоди орендодавця, так і за його згодою, відшкодуванню не підлягають. У тому разі, коли з вини орендаря земельна ділянка буде деградована, виснажена або її родючість знижена, а також з інших дій орендаря, що призвели до погіршення її якості, у тому числі техногенного забруднення, орендар у встановленому порядку відшкодовує орендодавцеві збитки у повному обсязі.
Пунктом 3.2 договору передбачено, що орендар, зокрема, має право переважного придбання у власність орендованої земельної ділянки відповідно до закону та переважного права за різних інших умов на поновлення договору оренди.
Відповідно до пункту 4 договору підставами припинення договору є, зокрема, закінчення його строку.
24.10.2012 між тими ж сторонами укладено договір № 2 про внесення змін до договору оренди земельної ділянки від 21.08.2002, відповідно до умов якого згідно розпорядженням голови Карлівської районної державної адміністрації від 19.06.2012 № 369 внесено зміни до договору оренди земельної ділянки, а саме:
- абзац 3 пункту 1 «Предмет договору» викладено у такій редакції: «В оренду передаються земельні ділянки, загальною площею 38,71 га, в тому числі: земельна ділянка, площею 31,1100 га (кадастровий номер 5321682900:00:003:1805) та земельна ділянка, площею 7,6000 га (кадастровий номер 5321682900:00:003:1806) ріллі. 
- пункт 2.3 «Орендна плата» викладено у новій редакції, відповідно до якої орендна плата вноситься орендарем за земельні ділянки державної власності: ріллі - в розмірі 3% від нормативної грошової оцінки землі в рік. 
Усі інші умови договору оренди земельної ділянки від 21.08.2002 зберігають свою чинність. 
Даний договір № 2 зареєстрований у відділі Держкомзему у Карлівському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 30.11.2012 № 532160004002682.
За інформацією з витягу з Державного земельного кадастру № НВ-9922639912023 від 19.06.2023 площа земельної ділянки з кадастровим номером 5321682900:00:003:1805 становить 31,1104 га, нормативна грошова оцінка - 1 222 765,6 грн. 
За інформацією з витягу з Державного земельного кадастру від 19.06.2023 № НВ-9922701542023 площа земельної ділянки з кадастровим номером 5321682900:00:003:1806 становить 7,6001 га, нормативна грошова оцінка - 298 701,67 грн.
14.02.2023 ОСОБА_1 звернувся до Карлівської міської ради із заявою, в якій просив продовжити термін дії договору оренди земельної ділянки від 21.08.2002 зі змінами, внесеними договором № 2 від 24.10.2012, терміном на 29 років, з орендною платою 3% від нормативної грошової оцінки земельних ділянок. До заяви було додано: копії договорів оренди; копії паспорта і ідентифікаційного коду; витяг з нормативної грошової оцінки земельних ділянок.
Карлівська міська рада листом від 16.05.2023 № 12.2-14/1623 повідомила ОСОБА_1 про те, що його заява від 14.02.2023 розглянута 09.05.2023 постійною депутатською комісією з питань регулювання земельних відносин, надр, охорони навколишнього середовища та санітарного стану. За результатами розгляду, заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення у зв`язку з невиконанням умови договору оренди земельної ділянки від 21.08.2002 (із змінами від 24.10.2012).
20.06.2023 ОСОБА_1 через Центр надання адміністративних послуг подав заяву, в якій просив продовжити (поновити) договір оренди земельної ділянки від 21.08.2002 (із змінами від 24.10.2012) терміном на 20 років щодо земельної ділянки, площею 38,7105 га, для ведення фермерського господарства, кадастровий номер земельних ділянок: 5321682900:00:003:1805 та 5321682900:00:003:1806. До заяви було додано: копію договору оренди; копії договору та угоди про внесення змін до договору оренди; копію паспорта, ідентифікаційного коду; копію витягу з Державного земельного кадастру із зазначенням нормативно грошової оцінки; проєкт договору оренди землі; лист-повідомлення про поновлення договору оренди земельної ділянки від 21.08.2002 (зі змінами від 24.10.2012).
Листом від 03.07.2023 № 12.2-14/2190 Карлівська міська рада повідомила Бабенко О. М. про те, що його заява від 20.06.2023 щодо поновлення договору оренди земельної ділянки від 21.08.2002 (зі змінами від 24.10.2012) розглянута 28.06.2023 постійною депутатською комісією з питань регулювання земельних відносин, надр, охорони навколишнього середовища та санітарного стану. За результатами розгляду, у зв`язку з невиконанням умов договору оренди земельної ділянки від 21.08.2002 (із змінами від 24.10.2012), проєкт рішення не рекомендовано до розгляду на черговому пленарному засіданні Карлівської міської ради. Також зазначено, що земельні ділянки комунальної власності відповідно статті 134 Земельного кодексу України передаються в користування (оренду) окремими лотами на конкурентних засадах (на земельних торгах).
Судом апеляційної інстанції установлено, що укладений між сторонами договір оренди земельної ділянки від 21.08.2002 зареєстровано 22.08.2002 на строк 20 років, тобто до 22.08.2022.
У зв`язку зі збройною агресією рф проти України з 5:30 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан на підставі Указу Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні».
Законом України від 24.03.2022 № 2145-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення умов для забезпечення продовольчої безпеки в умовах воєнного стану» розділ X «Перехідні положення» Земельного кодексу України доповнено пунктами 27 і 28. Відповідно до пункту 27 Перехідних положень Земельного кодексу України під час дії воєнного стану земельні відносини регулюються з урахуванням таких особливостей: вважаються поновленими на один рік без волевиявлення сторін відповідних договорів і без внесення відомостей про поновлення договору до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно договори оренди, суборенди, емфітевзису, суперфіцію, земельного сервітуту, строк користування земельними ділянками щодо яких закінчився після введення воєнного стану, щодо земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної, комунальної власності, невитребуваних, нерозподілених земельних ділянок, а також земельних ділянок, що залишилися у колективній власності і були передані в оренду органами місцевого самоврядування (підпункт «а» підпункту 1).
Тобто, станом на 22.08.2022 - дата припинення дії договору оренди земельної ділянки від 21.08.2002 даний договір вважався поновленим на один рік без волевиявлення сторін і без внесення відомостей про поновлення договору до державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, дата закінчення дії зазначеного договору - 22.08.2023.
Предметом розгляду у справі № 917/1600/25, що розглядається, є позовні вимоги СФГ «Прогрес» про поновлення договору оренди земельної ділянки від 21.08.2002, зареєстрованого у Карлівській районній державній адміністрації, про що у книзі записів реєстрації договорів оренди землі вчинено запис № 3 від 22.08.2002 (із змінами від 24.10.2012, що зареєстровані у відділі Держкомзему у Карлівському районі, про що в Державному реєстрі земель вчинено запис від 30.11.2012 № 5321600004002682) на тих же умовах і на той же строк з 23.08.2023.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції рішення виходив із того, що поновлення договору оренди земельної ділянки від 21.08.2002 має здійснюватися на умовах, визначених цим договором, за правилами, чинними на момент його укладення, а саме, відповідно до положень Закону України «Про оренду землі» (у редакції, чинній на час укладення договору, тобто станом на 21.08.2002); позивачем дотримано вимоги чинного законодавства та умови договору оренди земельної ділянки від 21.08.2002 (зі змінами від 24.10.2012) щодо процедури продовження його дії, оскільки обидві заяви до Карлівської міської ради подано позивачем за два місяці до закінчення терміну дії договору; Карлівська міська рада не приймала рішення про відмову в поновленні договору оренди земельної ділянки від 21.08.2002.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції та приймаючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив із того, що за вимогами законодавства поновлення договорів оренди земель державної або комунальної власності, крім випадків, якщо на таких земельних ділянках розташовані будівлі або споруди, що перебувають у власності користувача або набувача права користування земельною ділянкою, за загальним правилом заборонено, тому до спірних правовідносин не є застосовними положення абзацу 4 розділу ІХ «Перехідні положення» Земельного кодексу України, натомість застосуванню підлягає стаття 33 Закону України «Про оренди землі» у редакції, чинній на момент звернення з такою вимогою. Ураховуючи наведене, предмет та підстави позову, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовна вимога про поновлення договору оренди земельної ділянки від 21.08.2002 на тих же умовах і на той же строк з 23.08.2023 не є належним та ефективним способом захисту, оскільки задоволення такої вимоги не може забезпечити захисту права позивача, яке він вважає порушеним. При цьому, суд апеляційної інстанції зазначив, що у спірних правовідносинах належим і ефективним способом захисту є позовна вимога про визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки від 21.08.2002 із викладенням її змісту, однак звертаючись до суду з відповідним позовом позивач не виклав у ньому зміст додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки від 21.08.2002.
СФГ «Прогрес», у поданій касаційній скарзі, на обґрунтування підстави касаційного оскарження судового рішення, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК України, послалось на неврахування судом апеляційної інстанції висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 926/2720/21, від 23.11.2023 у справі № 906/1314/21.
Відповідно до частини 1 статті 300 ГПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Частиною 2 статті 6 та частиною 2 статті 19 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України та зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з пунктом 8 частини 2 статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Питання права касаційного оскарження урегульовано статтею 287 ГПК України, частиною 2 якої встановлено підстави касаційного оскарження судових рішень виключно у випадках, визначених цією процесуальною нормою.
Такі процесуальні обмеження щодо касаційного оскарження судових рішень не суперечать положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка відповідно до частини 1 статті 19 Конституції України застосовується судами України як частина національного законодавства, і відповідають практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права.
Відповідно до практики ЄСПЛ право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальні заборони та обмеження, зміст яких - не допустити безладного перебігу судового процесу (рішення ЄСПЛ від 20.05.2010 у справі «Пелевін проти України»).
Умови прийнятності касаційної скарги, за змістом норм законодавства, можуть бути більш суворими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23.10.1996; «Brualla Gomes de la Torre v. Spain» від 19.12.1997).
У рішенні ЄСПЛ у справі «Гарсія Манібардо проти Іспанії» від 15.02.2000 зазначалося, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них (рішення від 02.03.1987 у справі «Monnel and Morris v. the United Kingdom», серія A, N 115, с. 22, п.56, а також рішення від 29.10.1996 у справі «Helmers v. Sweden», серія A, N 212-A, с.15, п.31).
Право на касаційне оскарження не є безумовним, а тому встановлення законодавцем процесуальних фільтрів доступу до касаційного суду не є обмеженням в отриманні судового захисту, оскільки це викликано виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати сталість та єдність судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду». При цьому процесуальні обмеження зазвичай вводяться для забезпечення ефективності судочинства, а право на доступ до правосуддя, як відомо, не є абсолютним правом, і певні обмеження встановлюються законом з урахуванням потреб держави, суспільства чи окремих осіб (наведену правову позицію викладено в ухвалі об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2018 у справі № 910/4647/18).
Однією з підстав касаційного оскарження судових рішень відповідно до пункту 1 частини 2 статті 287 ГПК України є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
При цьому, необхідно зазначити, що оскарження судових рішень з підстави, передбаченої у пункті 1 частини 2 статті 287 ГПК України, можливе за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у справі, в якій винесено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 зазначено, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими. Відсутність такої подібності зумовлює закриття касаційного провадження.
Проаналізувавши висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 926/2720/21, від 23.11.2023 у справі № 906/1314/21, на які послався скаржник у касаційній скарзі на обґрунтування підстави касаційного оскарження судового рішення у справі № 917/1600/25, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 287 ГПК, суд касаційної інстанції вважає, що правовідносини у зазначених справах не є подібними до правовідносин у справі, що розглядається, з огляду на таке.
Так, у справі № 917/1600/25, що розглядається, ураховуючи положення законодавства, предмет та підстави позову, а також те, що звертаючись до суду з відповідним позовом, позивач не виклав у ньому зміст додаткової угоди до договору оренди земельної ділянки від 21.08.2002, яку би просив визнати укладеною, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про неналежність та неефективність обраного позивачем способу захисту, що є самостійною підставою для відмови у позові, оскільки саме по собі задоволення позовної вимоги про визнання договору оренди земельної ділянки від 21.08.2002 поновленим не може забезпечити захисту права позивача, яке він вважає порушеним.
Разом з цим, у справі № 926/2720/21 (за позовом про визнання укладеною додаткової угоди про поновлення договору оренди землі), скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції про відмову у задоволені позову та залишаючи у силі рішення суду першої інстанції про задоволення позову, Верховний Суд (постанова від 21.09.2022), враховуючи встановлені судом першої інстанції обставини дотримання позивачем процедури поновлення договору оренди на новий строк, завчасного повідомлення позивачем орендодавця про намір продовжити орендні правовідносини з додаванням проєкту відповідної додаткової угоди, продовження позивачем належним чином користуватися орендованою земельною ділянкою та сплачувати орендну плату, проте неприйняття міською радою рішення про поновлення договору оренди або про наявність заперечень щодо такого поновлення договору у строки, встановлені законом, погодився з його висновком про наявність підстав для визнання укладеною додаткової угоди про поновлення договору оренди землі в редакції позивача.
У справі № 906/1314/21 (за позовом про визнання протиправним та скасування рішення, визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди землі на той самий строк і на тих самих умовах), змінюючи у частині мотивів постанову суду апеляційної інстанції, якою задоволено позовні вимоги про визнання укладеною додаткову угоду до договору оренди землі, Верховний Суд (постанова від 23.11.2023), ураховуючи встановлені у справі обставини дотримання позивачем процедури поновлення договору оренди землі та безпідставність відмови сільською радою у підписанні додаткової угоди, зазначив, що оскільки позивач дотримався вимог законодавства, які регламентують його поведінку, необхідну для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, він може вважатись таким, що набув право «правомірного очікування», натомість орендодавець знехтував своїм обов`язком добросовісно провести переговори, не пропонуючи жодних умов орендарю, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання укладеною додаткової угоди до договору оренди у редакції, викладеній у резолютивній частині постанови.
При цьому, питання щодо належності та ефективності обраного позивачами способу захисту порушених прав, не було предметом розгляду у справах № 926/2720/21, № 906/1314/21, на які посилається скаржник у касаційній сказі.
Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 296 ГПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 287 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.
З урахуванням наведеного суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність закриття касаційного провадження з підстави, передбаченої пунктом 5 частини 1 статті 296 ГПК України.
Керуючись статтями 234, 235, 296 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
Закрити касаційне провадження за касаційною скаргою Селянського (фермерського) господарства «Прогрес» на постанову Східного апеляційного господарського суду від 11.02.2026 у справі № 917/1600/25.
Ухвала набирає законної сили негайно після її оголошення і оскарженню не підлягає.
Головуючий суддя І. С. Берднік
Судді: В. А. Зуєв
І. С. Міщенко