Справа № 509/5176/25
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2026 року Овідіопольський районний суд Одеської області у складі:
головуючого судді - Кочко В.К.,
при секретарі - Савченко М.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селище Овідіополь цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, права на частку у праві спільної власності на майно

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності, права на частку у праві спільної власності на майно.
В обґрунтування вимог посилається на те, що 08.10.2004 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб.
За час спільного проживання у шлюбі з ОСОБА_2 за спільні кошти сторонами було придбано квартиру, що розташована в багатоквартирному житловому будинку з підземним паркінгом «П`ятдесят Третя Жемчужина» за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку, зареєстровано на ім`я ОСОБА_2 .
У процесі спільного проживання чоловік ОСОБА_2 повідомив ОСОБА_1 , що зазначена квартира є його особистою власністю. У зв`язку з цим він висунув вимогу, щоб позивачка залишила дане житло та виїхала з нього. З огляду на такі обставини позивачка змушена звернутися до суду про визнання права власності, права на частку у праві спільної власності на квартиру.
04.12.2025 р. на адресу суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_2 , у якому він зазначив, що фактичні шлюбні відносини між ним та позивачем були припинені ще з березня 2019 року, після чого вони разом вже не проживали та не вели спільне господарство, а спірну квартиру ним придбано 20 лютого 2023 року на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 22.02.2021 року та акта приймання передачі від 20.02.2023 року. Зокрема, починаючи з березня 2019 року сторони проживали окремо: позивач в с. Арбузинка Миколаївської області, а відповідач в м. Вараш Рівненської області. З 18.01.2021 року позивач на постійній основі проживає в республіці Польща, що підтверджується відміткою в його закордонному паспорті про перетин кордону. Враховуючи зазначене, з 18.01.2021 року не підлягає застосуванню презумпція спільності набутого майна.
Також ОСОБА_2 зазначає, що при купівлі спірної квартири ним використано особисті кошти в розмірі 410 600,00 грн., що за курсом НБУ станом на дату продажу складало 14 583,87 долари США, отримані ним в січні 2021 року від продажу власної квартири за адресою: АДРЕСА_2 .
А тому відповідач ОСОБА_2 не визнає позовні вимоги позивача та просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
13.01.2026 р. на адресу суду надійшла заява відповідача ОСОБА_2 про розгляд справи без його участі.
26.02.2026 р. на адресу суду надійшла заява представника позивача - ОСОБА_3 про розгляд справи без участі позивача та її представника, наполягали на задоволенні позовних вимог.
Сторони у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи, повідомлялись належним чином.
Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
Судом встановлено, що 08.10.2004 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Южноукраїнського міського управління юстиції Миколаївської області, актовий запис №213.
11.02.2021 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір купівлі продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчено приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу Миколаївської області Рихальською О.В. та зареєстровано в реєстрі за №167, продаж вчинено за ціною 410 600,00 грн.
ОСОБА_2 20 лютого 2023 року на підставі договору купівлі-продажу майнових прав від 22.02.2021 року та акта приймання передачі від 20.02.2023 року придбав квартиру за адресою:  АДРЕСА_1 (докази наявні у матеріалах справи).
Рішенням Варського міського суду Рівненської області від 24.12.2025 р. шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.
За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
При цьому, не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього, майно, зареєстровано лише за одним з подружжя.
Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, то презумпція права спільної сумісної власності подружжя не спростована. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження № 14-114цс20).
Разом з тим, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 204/5407/17 (провадження № 61-17702св19).
Статтею 57 СК України визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття.
Згідно з вимогами п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Частиною 6 вказаної статті передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.
При вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу.
Положення цієї норми стосуються випадків, коли дружина та чоловік спільно не проживають, але без встановлення режиму окремого проживання, передбаченого статтею 119 СК України.
Законодавець розмежовує правовий режим майна, набутого дружиною, чоловіком після встановлення судом режиму сепарації (стаття 119 СК України), і майна, набутого за обставин, визначених у частині шостій статті 57 СК України.
На майно, набуте дружиною, чоловіком у період шлюбу, але за час окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин, поширюється презумпція права спільної сумісної власності подружжя. Тому у разі виникнення спору щодо цього майна спростувати вказану презумпцію має та сторона, яка вважає це майно особистою приватною власністю.
Правові підстави для визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені у статті 57 СК України, у пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
В пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.
Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Відповідно сам по собі факт придбання спірного майна за час шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Пунктом 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин.
ОСОБА_2 оспорює презумпцію права спільної сумісної власності на квартиру та зазначає, що квартира придбана за його особисті кошти, в період припинення фактичних шлюбних відносин з ОСОБА_1 з березня 2019 р. та окремого проживання з останньою.
Щодо коштів на придбання квартири, ОСОБА_2 надав копію договору купівлі-продажу квартири, за адресою: АДРЕСА_2 , з якого вбачається, що він отримав від її продажу 410600,00 грн.
Саме за вказані особисті кошти ОСОБА_2 стверджує, що придбав квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , також зазначає, що позивач ОСОБА_1 не надавала письмової згоди на укладення ним договору купівлі-продажу вказаної квартири, що свідчить про придбання майна відповідачем за його власні кошти.
З наданих ОСОБА_1 доказів не вбачається отримання нею доходу, який би надав можливість надати кошти на придбання квартири. 
Відповідно до частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Підсумовуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що на момент придбання спірної квартири, ОСОБА_1 не вела спільного господарства з ОСОБА_2 , не була пов`язана з ним спільним побутом, не підтримувала відносин. ОСОБА_2 з березня 2019 року проживав окремо від ОСОБА_1 .
Суд висновує, що ОСОБА_2 спростував презумпцію спільного майна подружжя щодо нерухомого майна, яке є предметом спору.
З урахуванням вищевикладеного, суд, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Керуючись ст.ст.12,13,76-82,89,141,158,258,259,265 ЦПК України

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, права на частку у праві спільної власності на майно - відмовити.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду, а в разі складання рішення у повному обсязі - з дня складання у повному обсязі.

Суддя В.К.Кочко