справа № 631/159/25 
провадження № 1-кп/631/60/26 

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2026 року селище Нова Водолага

Нововодолазький районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 
за участю
з боку сторони обвинувачення:
прокурорів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 
потерпілого ОСОБА_4 
з боку сторони захисту:
обвинуваченого ОСОБА_5 
захисника ОСОБА_6 
а також:
секретаря судового засідання ОСОБА_7 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 1 приміщення суду в селищі Нова Водолага Харківського району Харківської області справу за кримінальними провадженнями, внесеними до Єдиного реєстру досудових розслідувань 29 листопада 2024 року під № 12024221090001120 та 11 січня 2024 року під № 12024221090000055, щодо обвинувачення:

ОСОБА_5 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , 
уродженця села Мар`ївка Софіївського району Дніпропетровської області, громадянина України, із середньою освітою, неодруженого, без утриманців, 
ідентифікаційний код платника податків НОМЕР_1 , 
військовослужбовця військової служби за мобілізацією 
військової частини НОМЕР_2 Збройних Сил України у військовому званні солдат,
який фактично проживав за адресом: 
АДРЕСА_1 ;
та раніше судимий:
- 16.09.2016 року Софіївським районним судом Дніпропетровської області за частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України до позбавлення волі строком на 3 роки, із звільненням від відбування покарання з випробуванням на підставі статей 75, 76 цього ж кодексу із встановленням іспитового строку в 2 роки;
- 21.02.2017 року Софіївським районним судом Дніпропетровської області за частиною 1 статті 185 Кримінального кодексу України до позбавлення волі строком на 3 роки та 1 місяць, із звільненням від відбування покарання з випробуванням на підставі статей 75, 76 цього ж кодексу із встановленням іспитового строку в 3 роки. 22.02.2018 року на підставі ухвали Апостолівського районного суду Дніпропетровської області скасовано звільнення від відбуття покарання з випробуванням та направлений для відбуття покарання до місць позбавлення волі. 07.03.2022 року звільнений по відбуттю строку покарання;

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених статтею 336, частиною 2 статті 162 та частиною 2 статті 125 Кримінального кодексу України,

в с т а н о в и в:

Відповідно до Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» і Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» з 24.02.2022 року на території України оголошено загальну мобілізацію у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань. Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/202 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX (зі змінами, внесеними Указом від 14 березня 2022 року № 133/2022, затвердженим Законом України від 15 березня 2022 року № 2119-IX, Указом від 18 квітня 2022 року № 259/2022, затвердженим Законом України від 21 квітня 2022 року № 2212-IX, Указом від 17 травня 2022 року № 341/2022, затвердженим Законом України від 22 травня 2022 року № 2263-1X, Указом від 12 серпня 2022 року N? 573/2022, затвердженим Законом України від 15 серпня 2022 року № 2500-IX, Указом від 7 листопада 2022 року № 757/2022, затвердженим Законом України від 16 листопада 2022 року № 2738-ІХ, Указом від 6 лютого 2023 року № 58/2023, затвердженим Законом України від 7 лютого 2023 року № 2915-IX, та Указом від 1 травня 2023 року № 254/2023, затвердженим Законом України від 2 травня 2023 року № 3057-IX), введений та продовжений строк дії воєнного стану в Україні. 
08.01.2024 року, більш точний час як на стадії досудового розслідування, так і в ході судового розгляду справи встановити не виявилось за можливе, ОСОБА_5 , який відповідно частини 9 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» є військовозобов`язаним, під час воєнного стану, введеного на території України, отримав повістку для прибуття 09.01.2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 на 09 годину 00 хвилин для відправлення до військової частини НОМЕР_3 . За правилом частини 3 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти ІНФОРМАЦІЯ_8 у строки, зазначені в отриманих ними документах. Однак 09.01.2024 року ОСОБА_8 , маючи прямий умисел, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, будучи придатним до військової служби згідно з довідкою військово-лікарської комісії від 08.01.2024 року № 5/29, з метою ухилення від мобілізації, без поважних на те причин не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 в зазначений час та надав заяву про відмову від проходження військової служби у зв`язку з небажанням.
В подальшому, 18.07.2024 року, більш точний час як на стадії досудового розслідування, та і в суді встановити не виявилось за можливе, ОСОБА_5 , який відповідно частини 9 статті 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» є військовозобов`язаним, під час воєнного стану, який введений на території України, отримав повістку для прибуття 19.07.2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 на 09 годину 00 хвилин для відправлення до військової частини НОМЕР_4 . Відповідно до частини 3 статті 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти ІНФОРМАЦІЯ_8 у строки, зазначені в отриманих ними документах. Однак, 19.07.2024 року ОСОБА_5 , маючи прямий умисел, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, будучи придатним до військової служби, згідно з довідкою військово-лікарської комісії від 08.01.2024 року № 5/29, з метою ухилення від мобілізації, без поважних на те причин не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 в зазначений час та надав заяву про відмову від проходження військової служби у зв`язку з небажанням.

Крім того, ОСОБА_5 28.11.2024 року близько 19 години 25 хвилин, більш точний час як на стадії досудового розслідування, та і в суді встановити не виявилось за можливе, перебував поблизу території домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 ,- в якому фактично проживає потерпілий ОСОБА_4 , й у нього раптово виник умисел на порушення недоторканності житла потерпілого шляхом незаконного проникнення до його будинку. Реалізуючи свій злочинний умисел на порушення недоторканності житла, а саме: на незаконне проникнення до житла та іншого володіння особи, ОСОБА_5 у вказаний день та час, всупереч волі ОСОБА_4 , без його дозволу, за відсутності визначених законом підстав, всупереч встановленого законом порядку, за відсутності будь-яких причин для порушення недоторканості житла та із застосуванням насильства, діючи умисно, незаконно, протиправно, зайшов через хвіртку, яка веде до домоволодіння за вказаною адресою, після чого підійшовши до житлового будинку, а саме: до вхідних дверей, постукав у них, й, дочекавшись моменту, коли потерпілий ОСОБА_4 їх відчинить, із застосуванням фізичної сили, послідовно продовжуючи свій злочинний умисел на незаконне проникнення до житла особи, усвідомлюючи, що порушує його недоторканність, незаконно проник до житла ОСОБА_4 , чим грубо порушив положення статті 30 Конституції України, відповідно до якої не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи.

Також, 28.11.2024 року близько 19 години 25 хвилин, більш точний час як на стадії досудового розслідування, та і в суді встановити не виявилось за можливе, перебуваючи в домоволодінні, розташованому за адресою: АДРЕСА_2 ,- в якому фактично проживає потерпілий ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , в ході виниклого між ним та потерпілим конфлікту на ґрунті та з мотивів особистих неприязних відносин, маючи прямий умисел на спричинення тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, перебуваючи спочатку на порозі будинку потерпілого наніс йому один ударкулаком в обличчя, від якого ОСОБА_4 впав на підлогу. Після того, як він підвівся з підлоги та підійшов до дивану, що знаходився в кімнаті будинку й присів на нього, ОСОБА_5 , підійшовши до нього та усвідомлюючи свої протиправні дії, діючи з прямим умислом, продовжив наносити обома руками удари в різні ділянки обличчя ОСОБА_4 , в результаті чого потерпілий отримав тілесні ушкодження у вигляді: забоїв та саден м`яких тканин обличчя, голови; забійно-рваної рани правої надбровної ділянки, забійно-рваної рани носової ділянки, забійно-рваної рани під лівим оком, рваної рани нижньої губи; периорбітальної гематоми правого та лівого ока; емфіземи, множинних гематом м`яких тканин обличчя; перелом кісток носа, нижньої стінки орбіти праворуч, стінок верхньощелепних пазух, гематосинус,- тобто тілесні ушкодження, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, тривалістю понад 6-ти днів, але не більше 3-х тижнів (21 дня) згідно з підпунктом 2.3.1. «а» та 2.3.3 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених Наказом МОЗ України № 6 від 17.01.1995 року. 

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_5 винним себе визнав частково, вказавши, що щиро кається у вчиненому кримінальному правопорушенні, передбаченому статтею 336 Кримінального кодексу України, в той час як злочину, передбаченого частиною 4 статті 187 Кримінального кодексу України не вчиняв, зауваживши, що має місце невірна юридична кваліфікація його дій. Від пояснень по обставинам висунутого обвинувачення відмовився, користуючись своїм правом, обумовленім приписом статті 63 Конституції України.

Оцінюючи таку позицію ОСОБА_5 , у суду не виникає сумнівів щодо правильності розуміння обвинуваченим змісту обставин інкримінованих йому кримінальних правопорушень, добровільності та істинності його позиції у частичному визнанні висунутого обвинувачення, а також у вірному розумінні роз`ясненої судом суті обвинувачення.

Не зважаючи на часткове визнання обвинуваченим ОСОБА_5 своєї вини в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях (повідомленій підозрі) та частковим не підтвердженням ним їх фактичних обставин, його винуватість доведена всіма зібраними, наданими суду та дослідженими у судовому засіданні у повній відповідності до вимог чинного кримінального процесуального кодифікованого закону України доказами у їх сукупності.

Так, потерпілий ОСОБА_4 у судовому засіданні показав, що 28.11.2024 року за адресою його фактичного проживання він був один вдома, відпочивав, лежачи з телефоном. Перед цим він провів до центру населеного пункту, в якому мешкає, свою співмешканку ОСОБА_9 . Так як її впродовж тривалого часу не було, він прислуховувався та почув, що відкривається хвіртка. Він подумав, що це вона повернулась додому, а з`ясувалось - що це обвинувачений разом із сусідом його матері, прізвище якого він не пам`ятає, зовуть ОСОБА_10 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 . Коли вони зайшли у двір, то постукали у двері. Він їх відкрив й одразу обвинувачений його вдарив кулаком, від чого він впав біля порогу на кухню. Після цього він сам підвівся, підійшов до дивану, там обвинувачений почав його бити по обличчю та голові й розпитувати про співмешканку ОСОБА_9 , зокрема, чи бив він її, чи ні. Скільки ударів було нанесено не пам`ятає, однак у ході побиття зачепили плазмовий телевізор та розбили, скоріш за все телевізор розбив не обвинувачений, а сусід ОСОБА_11 , який з ним прийшов, потім пішли та випустили з клітини морську свинку. Це також, на його думку, зробив ОСОБА_11 , а не обвинувачений. Ще пошкодили дверцята платтяної шафи, по факту з`ясувалось, що ще є й розбито скло вікна. Через 15 - 20 хвилин повернулась ОСОБА_12 , яка побачила, що він сидить на дивані, побитий й викликала поліцію та швидку, яка забрала його до стаціонару, де він пролежав рівно 10 днів. Зауважив, що обвинувачений у нього нічого не вимагав та не шукав, тільки питав про співмешканку. Під час побиття, обвинувачений був у нетверезому стані. Зброї в них не було, нічого не зникло, крім свинки, яка побігла з клітини. Пояснив, що територія його будинку має огорожу тільки на половину, десь вона є, а десь її немає. Вже коли обвинувачений уходив геть, він повернувся до нього й спитав, чи є в нього гроші, отримавши відповідь, що не має, вони спокійно пішли. Однак нічого в нього не вимагали. Вважає, що про гроші спитали, що б позичити на пляшку зі спиртним, бо майже обвинувачений з ОСОБА_11 мало випили.

Таким чином, потерпілий ОСОБА_4 безпосередньо допитаний у судовому засіданні надав логічні, послідовні та такі, що узгоджуються між собою та ґрунтуються на фактичних обставинах справи й матеріалах кримінального провадження показання. Доказів їх недостовірності не надано, усі вони отримані із дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства України, а тому суд вважає за можливе покласти їх в основу судового рішення, що ухвалюється.

Крім того, покладаючи в основи вироку, що ухвалюється, показання потерпілого, надані безпосередньо у судовому засіданні, суд зауважує, що вони не тільки логічні та послідовні, а й доволі правдиві, узгоджуються з висновком проведених в межах досудового розслідування експертиз, а також з іншими дослідженими письмовими доказами у справі.

Окрім наведених вище показань, вина обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні кримінально-караних діянь також доведена наступними письмовими доказами.

Так, з повідомлення про кримінальне правопорушення, складеного начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 полковником ОСОБА_13 та зареєстрованого за вихідним № 1/9578 від 19.07.2024 року, вбачається, що обвинувачений рішенням військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_2 № 184 від 08.01.2024 року визнаний придатним до військової служби та підлягає мобілізації, однак військовозобов`язаний написав відмову від проходження військової служби та не прибув на відправку до тилової військової частини НОМЕР_5 19.07.2024 року, чим вчинив злочин, передбачений статтею 336 Кримінального кодексу України, через що просять зареєструвати повідомлення в Єдиному реєстрі досудових розслідувань.

Згідно із розпискою у повістці на відправку ОСОБА_5 слід прибути на 09 годину 00 хвилин 19.07.2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 , проте виписану 18.07.2024 року об 11 годині 40 хвилин повітку обвинувачений під свій короткий підпис не отримав.

Також, згідно із розпискою у повістці на відправку ОСОБА_5 слід прибути на 09 годину 00 хвилин 09.01.2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 , проте виписану 08.01.2024 року о 15 годині 55 хвилин повітку обвинувачений під свій короткий підпис не отримав.

Із заяви ОСОБА_5 на ім`я начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 , написаної власноручно 18.07.2024 року, слідує, що він відмовляється отримувати повістку на відправку до військової частини через небажання.

Також із заяви ОСОБА_5 на ім`я начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 , написаної власноручно 08.01.2024 року, слідує, що він відмовляється отримувати повістку на відправку до військової частини через небажання.

Відповідно до довідки військово-лікарської комісії № 5/29, підписаної її головую ОСОБА_14 та секретарем ОСОБА_15 й зареєстрованою за вихідним № 184 від 08.01.2024 року, солдат ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , перебуває на військовому обліку ІНФОРМАЦІЯ_2 , є здоровим та придатним до військової служби.

Аналогічний висновок щодо здоров`я та придатності до військової служби міститься й у картці обстеження та медичного огляду обвинуваченого від 08.01.2024 року.

З військового квитка (серії НОМЕР_6 ) вбачається, що його видано на ім`я ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_5 14.09.2024 року.

Згідно з Актом службового розслідування за фактом скоєння кримінального правопорушення військовослужбовцем військової частини НОМЕР_7 солдатом за призовом по мобілізації ОСОБА_16 , що був складений заступником командира батальйону з психологічної підтримки персоналу механізованого батальйону військової частини НОМЕР_2 капітаном ОСОБА_17 02.01.2025 року та затвердженого командиром частини полковником ОСОБА_18 , обвинувачений на момент вчинення кримінального правопорушення був стрільцем-снайпером ІНФОРМАЦІЯ_9 військової частини НОМЕР_2 у військовому званні солдат та ніс службу за призовом по мобілізації. 14.11.2024 року він вибув у відпустку за станом здоров`я терміном на 30 діб до селища Караван Харківської області, піч час чого вчинив діяння, яке містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого частиною 4 статті 187 Кримінального кодексу України, і 29.11.2024 року його затримано в порядку статті 208 Кримінального процесуального кодексу України та обрано запобіжний захід у вигляді утримання під вартою. Зброя та інвентарне майно військовослужбовця залишились в підрозділі. На момент завершення службового розслідування солдат до військової частини (підрозділу) не повернувся, так як продовжує перебувати під вартою у Державній установі «Харківський слідчий ізолятор». ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , стрілець-снайпер ІНФОРМАЦІЯ_9 військової частини НОМЕР_2 , призначений на посаду наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 26.10.2024 № 399. На військову службу призваний під час мобілізації на особливий період ІНФОРМАЦІЯ_2 14.09.2024 року. За 2024 рік військовослужбовець заохочень та стягнень не має. Виходячи з вищевикладеного та відповідно до результатів проведення службового розслідування пропонує питання притягнення до дисциплінарної відповідальності стрільця-снайпера ІНФОРМАЦІЯ_9 військової частини НОМЕР_2 солдата ОСОБА_20 розглянути після його повернення на військову службу до військової частини НОМЕР_2 .

Протоколом огляду місця події разом із відеозаписом проведеної слідчої дії, складеним 29.11.2024 року слідчим СВ Красноградського РВП ГУ НП в Харківській області лейтенантом поліції ОСОБА_21 , в присутності двох понятих, за участю та на підставі письмового дозволу користувача житлового приміщення, у присутності спеціаліста, із використання відеокамери, зафіксовані обстановка, обставини та місце вчинення злочину. Так, ним встановлено, що слідча дія тривала з 01 години 07 хвилин по 02 години 26 хвилин 29 листопада 2024 року й оглядалась територія домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 ,- вхід на яку здійснюється через металеву хвіртку зеленого кольору. Територія домоволодіння огороджена по периметру парканом з шиферу, який підпертий дошками. Зліва від входу розташовується житловий будинок. На вхідних дверях будинку відсутні вхідні ручки, проте виявлені сліди РБК та слід від взуття. При вході до кімнати встановлено, що обстановка порушена. Виявлені сліди РБК у нижній частині печі, на шапці чорного кольору з візерунком жовтуватого кольору, на килимі, що лежить на підлозі, також на тумбочці. Оглядом виявлено розбиті банки біля шафи, порушена обстановка в шафі. В іншій кімнаті виявлені сліди РБК на шторі, на телевізорі ТМ «Bravis» чорного кольору. Також на ліжку виявлено простирадло і наволочку зі слідами РБК, а на стіні біля ліжка - плями червонуватого кольору. Крім того, під час огляду кімнати виявлено пусту клітку для домашньої тварини.

Під час безпосереднього перегляду відеозапису проведення вищезазначеної слідчої дії, а саме: огляду місця події,- що мала місце 29.11.2024 року, всі учасники процесу разом із головуючим у справі суддею ОСОБА_1 пересвідчились, що відображений у протоколі огляду хід проведення даної слідчої дій найшов своє повне відтворення на відеозапису. Під час перегляду відеозапису жодних заперечень, зауважень та коментарів не надходило.

Згідно з протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознимками, складеним 11.12.2024 року слідчим СВ Красноградського РВП ГУ НП в Харківській області лейтенантом поліції ОСОБА_22 , у відповідності до вимог статей 104, 223, 228, 231 Кримінального процесуального кодексу України в присутності двох понятих, за участю потерпілого ОСОБА_4 , під особистий короткий підпис попередженого про кримінальну відповідальність за статтею 385 Кримінального кодексу України, у якого попередньо з`ясовано питання щодо можливості впізнання ним особи, яка 28.11.2024 року вчинила відносно нього кримінальне правопорушення, потерпілий спочатку повідомив, що дійсно зможе впізнати його за зовнішніми ознаками, а потім упевнено впізнав обвинуваченого на фото №4 як особу, яка напала на нього того дня.

Протоколом проведення слідчого експерименту із відеозаписом до нього, складеним 08.01.2025 року слідчим СВ Красноградського РВП ГУНП в Харківській області лейтенантом поліції ОСОБА_22 у відповідності до вимог статей 104, 223, 240 Кримінального процесуального кодексу України в присутності двох понятих, за участю підозрюваного та його захисника, із використанням відеокамери, зафіксовано як той розказав та показав всі обставини (умови та обстановку) вчиненого ним кримінального правопорушення відносно потерпілого, зокрема, спосіб спричинення ним тілесних ушкоджень ОСОБА_4 .Жодних заперечень, зауважень та коментарів до протоколу та відеозапису від учасників провадження суду не надходило.

Протоколом проведення слідчого експериментуразом із відеозаписом його ходу, складеним 12.07.2023 року 08.01.2025 року слідчим СВ Красноградського РВП ГУНП в Харківській області лейтенантом поліції ОСОБА_22 у відповідності до вимог статей 104, 223, 240 Кримінального процесуального кодексу України в присутності двох понятих, за участю потерпілого, із використанням відеокамери, зафіксовано як той розказала та на місці показала всі обставини (умови та обстановку) вчиненого відносно нього кримінального правопорушення, що мало місце 28.11.2024 року, які за своїм правовим навантаженням співпадають із поясненнями, наданими ОСОБА_4 безпосередньо у судовому засіданні під час його допиту в якості потерпілого.Жодних заперечень, зауважень та коментарів до протоколу та відеозапису від учасників провадження суду не надходило.

З висновку експерта № 12-14/172-КР/24 вбачається, що лікар - судово-медичний експерт ОСОБА_23 , попереджена під особистий короткий підпис про кримінальну відповідальність за статтями 384 і 385 Кримінального кодексу України, на підставі постанови про призначення судово-медичної експертизи, винесеної 25.12.2024 року слідчим СВ Красноградського РВП ГУ НП в Харківській області лейтенантом поліції ОСОБА_22 , у період часу з 25.12.2024 року по 02.01.2025 року в приміщенні Красноградського відділення судово-медичної експертизи КОМУНАЛЬНОГО ЗАКЛАДУ ОХОРОНИ ЗДОРОВ`Я ХАРКІВСЬКОГО ОБЛАСНОГО БЮРО СУДОВО-МЕДИЧНОЇ ЕКСПЕРТИЗИ ДЕПАРТАМЕНТУ ОХОРОНИ ЗДОРОВ`Я провела судово-медичну експертизу ОСОБА_4 , 1989 року народження, та дійшла висновків про те, що згідно з наданою медичною документацією у ного мали місце наступні тілесні ушкодження: забої та садна м`яких тканин обличчя, голови; забійно-рвана рана правої надбрівної ділянки, забійна-рвана рана носової ділянки, забійно-рвана рана під лівим оком, рвана рана нижньої губи; периорбітальна гематома правого та лівого ока; емфізема, множинні гематоми м`яких тканин обличчя; перелом кісток носа, нижньої стінки орбіти праворуч, стінок верхньощелепних пазух, гематосинус. Данні ушкодження утворилися від дії тупого (тупих) твердого (твердих) предмета (предметів). Синці та забійні рани утворився за механізмом «удар», садна за механізмом «удар-тертя», «тертя-ковзання», переломи за механізмом «удар», можливо в строк та способом на які вказує освідуваний в протоколі допиту. Оцінити ступінь тяжкості даних тілесних ушкоджень можна буде після надання рентгенологічних знімків.

З висновку експерта № 12-23/1-КР/25 вбачається, що лікар - судово-медичний експерт ОСОБА_23 , попереджена під особистий короткий підпис про кримінальну відповідальність за статтями 384 і 385 Кримінального кодексу України, на підставі постанови про призначення судово-медичної експертизи, винесеної 27.01.2025 року слідчим СВ Красноградського РВП ГУ НП в Харківській області лейтенантом поліції ОСОБА_22 , у період часу з 27.01.2025 року по 11.02.2025 року в приміщенні Красноградського відділення судово-медичної експертизи КОМУНАЛЬНОГО ЗАКЛАДУ ОХОРОНИ ЗДОРОВ`Я ХАРКІВСЬКОГО ОБЛАСНОГО БЮРО СУДОВО-МЕДИЧНОЇ ЕКСПЕРТИЗИ ДЕПАРТАМЕНТУ ОХОРОНИ ЗДОРОВ`Я провела судово-медичну експертизу ОСОБА_4 , 1989 року народження, та дійшла висновків про те, що згідно з наданою медичною документацією у ного мали місце наступні тілесні ушкодження: забої та садна м`яких тканин обличчя, голови; забійно-рвана рана правої надбрівної ділянки, забійна-рвана рана носової ділянки, забійно-рвана рана під лівим оком, рвана рана нижньої губи; периорбітальна гематома правого та лівого ока; емфізема, множинні гематоми м`яких тканин обличчя; перелом кісток носа, нижньої стінки орбіти праворуч, стінок верхньощелепних пазух, гематосинус. Данні ушкодження утворилися від дії тупого (тупих) твердого (твердих) предмета (предметів). Синці та забійні рани утворився за механізмом «удар», садна за механізмом «удар-тертя», «тертя-ковзання», переломи за механізмом «удар», можливо в строк та способом на які вказує освідуваний в протоколі допиту. Забійно-рвана рана носової ділянки та перелом кісток носу могли утворитись одномоментно, аналогічно одномоментно синець в правій навколоочній ділянці та перелом орбіти праворуч. Вказані ушкодження могли утворитись в строк та способом, на які вказує освідуваний Вказані ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, тривалістю понад 6-ти днів, але не більше 3-х тижнів (21 дня), згідно з підпунктами 2.3.1 «а» та 2.3.3. Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом МОЗ України від 17.01.1995 року № 6. Покази ОСОБА_4 , дані ним в протоколі допиті потерпілого від 11.12.2024 року, про спосіб спричинення йому тілесних ушкоджень ОСОБА_5 , не протирічать даним, отриманим при проведенні судово-медичної експертизи ОСОБА_4 . Покази ОСОБА_24 дані ним під час проведення слідчого експерименту від 08.01.2024 року, про спосіб спричинення ним тілесні ушкодження громадянину ОСОБА_4 не протирічать в частині про спосіб нанесення тілесних ушкоджень, отриманим при проведенні судово-медичної експертизи ОСОБА_5 . У випадку продовження лікування, надати медичну документацію та призначити додаткову судово-медичну експертизу.

З висновку експерта № 12-14/160-КР/24 вбачається, що лікар - судово-медичний експерт ОСОБА_23 , попереджена під особистий короткий підпис про кримінальну відповідальність за статтями 384 і 385 Кримінального кодексу України, на підставі постанови про призначення судово-медичної експертизи, винесеної 29.11.2024 року слідчим СВ Красноградського РВП ГУ НП в Харківській області старшим лейтенантом поліції ОСОБА_25 , 29.11.2024 року в приміщенні КРАСНОГРАДСЬКОГО ВІДДІЛЕННЯ СУДОВО-МЕДИЧНОЇ ЕКСПЕРТИЗИ КОМУНАЛЬНОГО ЗАКЛАДУ ОХОРОНИ ЗДОРОВ`Я ХАРКІВСЬКОГО ОБЛАСНОГО БЮРО СУДОВО-МЕДИЧНОЇ ЕКСПЕРТИЗИ ДЕПАРТАМЕНТУ ОХОРОНИ ЗДОРОВ`Я провела судово-медичну експертизу ОСОБА_5 , 1996 року народження, та дійшла висновків, що у нього маються садна на правій кісті. Вказані тілесні ушкодження могли утворитись внаслідок дії тупих твердих предметів, або об такі по механізму «удар-тертя» «тертя-ковзання». Вказані ушкодження могли утворитись в строк та способом, на які вказує освідуваний. По ступеню тяжкості вказані ушкодження відносяться до легких тілесних ушкоджень, як такі, що не спричинили короткочасного розладу здоров`я чи незначної стійкої втрати працездатності та мають незначні скороминущі наслідки тривалістю не більше, як шість днів згідно з підпунктами 2.3.2 «б» і 2.3.5 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених Наказом МОЗ України № 6 від 17.01.1995 року.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 14-12/3679-Дм/25, проведеної у період часу з 03 по 07 січня 2025 року лікарем, судово-медичним експертом-імунологом відділення судово-медичної імунології ДЕРЖАВНОЇ СПЕЦІАЛІЗОВАНОЇ УСТАНОВИ «ХАРКІВСЬКЕ ОБЛАСНЕ БЮРО СУДОВО-МЕДИЧНОЇ ЕКСПЕРТИЗИ» ОСОБА_26 , попередженим під особистий короткий підпис про кримінальну відповідальність за статтями 384 і 385 Кримінального кодексу України, на підставі постанови слідчого Слідчого відділу Красноградського РВП Головного управління Національної поліції в Харківській області лейтенанта поліції ОСОБА_22 , прийнятої 11.12.2024 року, судово-медичну експертизу фрагмента шторки, вилученого в ході проведення огляду місця події, та встановив, що на фрагменті шторки, вилученому в ході ОМП, знайдена кров людини групи А з ізогемаглютиніном анти-В, походження якої від потерпілого ОСОБА_4 не виключається.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 14-12/3673-Дм/25, проведеної у період часу з 03 по 07 січня 2025 року лікарем, судово-медичним експертом-імунологом відділення судово-медичної імунології ДЕРЖАВНОЇ СПЕЦІАЛІЗОВАНОЇ УСТАНОВИ «ХАРКІВСЬКЕ ОБЛАСНЕ БЮРО СУДОВО-МЕДИЧНОЇ ЕКСПЕРТИЗИ» ОСОБА_26 , попередженим під особистий короткий підпис про кримінальну відповідальність за статтями 384 і 385 Кримінального кодексу України, на підставі постанови слідчого Слідчого відділу Красноградського РВП Головного управління Національної поліції в Харківській області лейтенанта поліції ОСОБА_22 , прийнятої 11.12.2024 року, судово-медичну експертизу змиву речовини бурого кольору з блакитного капця, вилученого в ході проведення огляду місця події, та встановив, що в змиві з поверхні капця, вилученому в ході ОМП, знайдена кров людини групи А з ізогемаглютиніном анти-В, походження якої від потерпілого ОСОБА_4 не виключається.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 14-12/3684-Дм/25, проведеної у період часу з 03 по 08 січня 2025 року лікарем, судово-медичним експертом-імунологом відділення судово-медичної імунології ДЕРЖАВНОЇ СПЕЦІАЛІЗОВАНОЇ УСТАНОВИ «ХАРКІВСЬКЕ ОБЛАСНЕ БЮРО СУДОВО-МЕДИЧНОЇ ЕКСПЕРТИЗИ» ОСОБА_26 , попередженим під особистий короткий підпис про кримінальну відповідальність за статтями 384 і 385 Кримінального кодексу України, на підставі постанови слідчого Слідчого відділу Красноградського РВП Головного управління Національної поліції в Харківській області лейтенанта поліції ОСОБА_22 , прийнятої 11.12.2024 року, судово-медичну експертизу військового камуфляжного кітеля, вилученого в ході проведення огляду місця події, та встановив, що на камуфляжному кітелі, вилученому в ході затримання у підозрюваного ОСОБА_5 , знайдена кров людини групи А з ізогемаглютиніном анти-В, походження якої від потерпілого ОСОБА_4 виключити не можливо.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 14/3672-Дм/24, проведеної у період часу з 18 по 20 грудня 2024 року лікарем, судово-медичним експертом-імунологом відділення судово-медичної імунології ДЕРЖАВНОЇ СПЕЦІАЛІЗОВАНОЇ УСТАНОВИ «ХАРКІВСЬКЕ ОБЛАСНЕ БЮРО СУДОВО-МЕДИЧНОЇ ЕКСПЕРТИЗИ» ОСОБА_26 , попередженим під особистий короткий підпис про кримінальну відповідальність за статтями 384 і 385 Кримінального кодексу України, на підставі постанови слідчого Слідчого відділу Красноградського РВП Головного управління Національної поліції в Харківській області лейтенанта поліції ОСОБА_22 , прийнятої 11.12.2024 року, судово-медичну експертизу змиву речовини бурого кольору з вхідних дверей, вилученого в ході проведення огляду місця події, та встановив, що в змиві з вхідних дверей, вилучених в ході ОМП, знайдена кров людини групи А з ізогемаглютиніном анти-В, походження якої від потерпілого ОСОБА_4 не виключається.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 14-12/3681-Дм/24, проведеної у період часу з 03 по 08 січня 2025 року лікарем, судово-медичним експертом-імунологом відділення судово-медичної імунології ДЕРЖАВНОЇ СПЕЦІАЛІЗОВАНОЇ УСТАНОВИ «ХАРКІВСЬКЕ ОБЛАСНЕ БЮРО СУДОВО-МЕДИЧНОЇ ЕКСПЕРТИЗИ» ОСОБА_27 , попередженим під особистий короткий підпис про кримінальну відповідальність за статтями 384 і 385 Кримінального кодексу України, на підставі постанови слідчого Слідчого відділу Красноградського РВП Головного управління Національної поліції в Харківській області лейтенанта поліції ОСОБА_22 , прийнятої 11.12.2024 року, судово-медичну експертизу фрагменту килиму, вилученого в ході проведення огляду місця події, та встановив, що на фрагменті килиму, вилученому в ході огляду місця події, за адресою: АДРЕСА_2,- знайдена кров людини групи А з ізогемаглютиніном анти-В, походження якої від потерпілого ОСОБА_4 не виключається.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 14-12/3674-Дм/24, проведеної у період часу з 03 по 08 січня 2025 року лікарем, судово-медичним експертом-імунологом відділення судово-медичної імунології ДЕРЖАВНОЇ СПЕЦІАЛІЗОВАНОЇ УСТАНОВИ «ХАРКІВСЬКЕ ОБЛАСНЕ БЮРО СУДОВО-МЕДИЧНОЇ ЕКСПЕРТИЗИ» ОСОБА_27 , попередженим під особистий короткий підпис про кримінальну відповідальність за статтями 384 і 385 Кримінального кодексу України, на підставі постанови слідчого Слідчого відділу Красноградського РВП Головного управління Національної поліції в Харківській області лейтенанта поліції ОСОБА_22 , прийнятої 11.12.2024 року, судово-медичну експертизу змиву з поверхні печі, вилученого в ході проведення огляду місця події, та встановив, що в змиві з поверхні печі, вилученому в ході огляду місця події, за адресою: АДРЕСА_2,- знайдена кров людини групи А з ізогемаглютиніном анти-В, походження якої від потерпілого ОСОБА_4 не виключається.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 14-12/3685-Дм/24, проведеної у період часу з 03 по 14 січня 2025 року лікарем, судово-медичним експертом-імунологом відділення судово-медичної імунології ДЕРЖАВНОЇ СПЕЦІАЛІЗОВАНОЇ УСТАНОВИ «ХАРКІВСЬКЕ ОБЛАСНЕ БЮРО СУДОВО-МЕДИЧНОЇ ЕКСПЕРТИЗИ» ОСОБА_27 , попередженим під особистий короткий підпис про кримінальну відповідальність за статтями 384 і 385 Кримінального кодексу України, на підставі постанови слідчого Слідчого відділу Красноградського РВП Головного управління Національної поліції в Харківській області лейтенанта поліції ОСОБА_22 , прийнятої 11.12.2024 року, судово-медичну експертизу камуфляжних штанів з темно-зеленим ременем підозрюваного ОСОБА_5 , та встановив, що на камуфляжних штанах підозрюваного ОСОБА_5 знайдена кров людини групи А з ізогемаглютиніном анти-В, походження якої від потерпілого ОСОБА_4 не виключається. Також на вищевказаних камуфляжних штанах знайдена кров людини групи В з ізогемаглютиніном анти-А. Від потерпілого ОСОБА_4 ця кров походити не могла.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 14-12/3680-Дм/25, проведеної у період часу з 01 по 03 січня 2025 року лікарем, судово-медичним експертом-імунологом відділення судово-медичної імунології ДЕРЖАВНОЇ СПЕЦІАЛІЗОВАНОЇ УСТАНОВИ «ХАРКІВСЬКЕ ОБЛАСНЕ БЮРО СУДОВО-МЕДИЧНОЇ ЕКСПЕРТИЗИ» ОСОБА_28 , попередженою під особистий короткий підпис про кримінальну відповідальність за статтями 384 і 385 Кримінального кодексу України, на підставі постанови слідчого Слідчого відділу Красноградського РВП Головного управління Національної поліції в Харківській області лейтенанта поліції ОСОБА_22 , прийнятої 11.12.2024 року, судово-медичну експертизу наволочки, вилученої в ході проведення огляду місця події, та встановила, що на наволочці, вилученої в ході проведення огляду місця події за адресою: АДРЕСА_2 ,- знайдена кров людини групи А з ізогемаглютиніном анти-В, можливість походження якої від ОСОБА_4 не виключається.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 14-12/3676-Дм/24, проведеної у період часу з 07 по 10 січня 2025 року лікарем, судово-медичним експертом-імунологом відділення судово-медичної імунології ДЕРЖАВНОЇ СПЕЦІАЛІЗОВАНОЇ УСТАНОВИ «ХАРКІВСЬКЕ ОБЛАСНЕ БЮРО СУДОВО-МЕДИЧНОЇ ЕКСПЕРТИЗИ» ОСОБА_28 , попередженою під особистий короткий підпис про кримінальну відповідальність за статтями 384 і 385 Кримінального кодексу України, на підставі постанови слідчого Слідчого відділу Красноградського РВП Головного управління Національної поліції в Харківській області лейтенанта поліції ОСОБА_22 , прийнятої 11.12.2024 року, судово-медичну експертизу зонд-тампона зі змивом з тумбочки, вилученого в ході проведення огляду місця події, та встановила, що на зонд-тампоні зі змивом з тумбочки, вилученому в ході проведення огляду місця події за адресою: АДРЕСА_2 ,- знайдена кров людини групи А з ізогемаглютиніном анти-В, можливість походження якої від ОСОБА_4 не виключається.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 14-12/3677-Дм/24, проведеної у період часу з 03 по 08 січня 2025 року лікарем, судово-медичним експертом-імунологом відділення судово-медичної імунології ДЕРЖАВНОЇ СПЕЦІАЛІЗОВАНОЇ УСТАНОВИ «ХАРКІВСЬКЕ ОБЛАСНЕ БЮРО СУДОВО-МЕДИЧНОЇ ЕКСПЕРТИЗИ» ОСОБА_28 , попередженою під особистий короткий підпис про кримінальну відповідальність за статтями 384 і 385 Кримінального кодексу України, на підставі постанови слідчого Слідчого відділу Красноградського РВП Головного управління Національної поліції в Харківській області лейтенанта поліції ОСОБА_22 , прийнятої 11.12.2024 року, судово-медичну експертизу аплікатора зі змивом зі стіни біля ліжка, вилученого в ході проведення огляду місця події, та встановила, що на аплікаторі зі змивом зі стіни біля ліжка, вилученому в ході проведення огляду місця події за адресою: АДРЕСА_2 ,- знайдена кров людини групи А з ізогемаглютиніном анти-В, можливість походження якої від ОСОБА_4 не виключається.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 14-12/3678-Дм/25, проведеної у період часу з 01 по 03 січня 2025 року лікарем, судово-медичним експертом-імунологом відділення судово-медичної імунології ДЕРЖАВНОЇ СПЕЦІАЛІЗОВАНОЇ УСТАНОВИ «ХАРКІВСЬКЕ ОБЛАСНЕ БЮРО СУДОВО-МЕДИЧНОЇ ЕКСПЕРТИЗИ» ОСОБА_28 , попередженою під особистий короткий підпис про кримінальну відповідальність за статтями 384 і 385 Кримінального кодексу України, на підставі постанови слідчого Слідчого відділу Красноградського РВП Головного управління Національної поліції в Харківській області лейтенанта поліції ОСОБА_22 , прийнятої 11.12.2024 року, судово-медичну експертизу шапки, вилученої в ході проведення огляду місця події, та встановила, що на шапці, вилученої в ході проведення огляду місця події за адресою: АДРЕСА_2 ,- знайдена кров людини групи А з ізогемаглютиніном анти-В, можливість походження якої від ОСОБА_4 не виключається.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 14-12/3675-Дм/24, проведеної у період часу з 03 по 06 січня 2025 року лікарем, судово-медичним експертом-імунологом відділення судово-медичної імунології ДЕРЖАВНОЇ СПЕЦІАЛІЗОВАНОЇ УСТАНОВИ «ХАРКІВСЬКЕ ОБЛАСНЕ БЮРО СУДОВО-МЕДИЧНОЇ ЕКСПЕРТИЗИ» ОСОБА_29 , попередженою під особистий короткий підпис про кримінальну відповідальність за статтями 384 і 385 Кримінального кодексу України, на підставі постанови слідчого Слідчого відділу Красноградського РВП Головного управління Національної поліції в Харківській області лейтенанта поліції ОСОБА_22 , прийнятої 11.12.2024 року, судово-медичну експертизу змиву речовини бурого кольору з пральної машини, вилученого 29.11.2024 року на тампон-зонд і позначеного об`єктом № 3 в ході проведення огляду місця події, та встановила, що в змиві з пральної машини, вилученому 29 листопада 2024 року на тампон-зонд і позначеному об`єктом № 3 в ході огляду місця події, виявлена кров людини групи А з ізогемаглютиніном анти-В, походження якої від потерпілого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , не виключається.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 14-12/3682-Дм/24, проведеної у період часу з 03 по 15 січня 2025 року лікарем, судово-медичним експертом-імунологом відділення судово-медичної імунології ДЕРЖАВНОЇ СПЕЦІАЛІЗОВАНОЇ УСТАНОВИ «ХАРКІВСЬКЕ ОБЛАСНЕ БЮРО СУДОВО-МЕДИЧНОЇ ЕКСПЕРТИЗИ» ОСОБА_29 , попередженою під особистий короткий підпис про кримінальну відповідальність за статтями 384 і 385 Кримінального кодексу України, на підставі постанови слідчого Слідчого відділу Красноградського РВП Головного управління Національної поліції в Харківській області лейтенанта поліції ОСОБА_22 , прийнятої 11.12.2024 року, судово-медичну експертизу підковдри сірого кольору в квітковий малюнок, вилученої 29.11.2024 року і позначеного об`єктом № 4 в ході проведення огляду місця події, та встановила, що на підковдрі, вилученій 29 листопада 2024 року та позначеній об`єктом № 4 в ході огляду місця події, в об`єктах № l, 2, 7, 9 - 12, 14 - 23, виявлена кров людини групи А з ізогемаглютиніном анти-В, походження якої від потерпілого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , не виключається. На вказаній вище підковдрі, в об`єктах № 3 - 6, 8, встановлена наявність крові людини та виявлений антиген В ізосерологічної системи АВО. Отже, можна вважати, що дана кров відноситься до групи В з ізогемаглютиніном анти-А, і від потерпілого ОСОБА_4 виникнути не могла. На підковдрі, позначеній об`єктом № 4 в ході огляду місця події, в зливних плямах об`єкта № 13, знайдена кров людини та виявлені антигени А і В та ізогемаглютинін анти-В. Отже, можна вважати, що в даному об`єкті кров групи А з ізогемаглютиніном анти-В, яка може походити від потерпілого ОСОБА_4 , змішана з кров`ю групи В з ізогемаглютиніном анти-А, або кров`ю групи АВ.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 14-12/3686-Дм/24, проведеної у період часу з 03 по 06 січня 2025 року лікарем, судово-медичним експертом-імунологом відділення судово-медичної імунології ДЕРЖАВНОЇ СПЕЦІАЛІЗОВАНОЇ УСТАНОВИ «ХАРКІВСЬКЕ ОБЛАСНЕ БЮРО СУДОВО-МЕДИЧНОЇ ЕКСПЕРТИЗИ» ОСОБА_29 , попередженою під особистий короткий підпис про кримінальну відповідальність за статтями 384 і 385 Кримінального кодексу України, на підставі постанови слідчого Слідчого відділу Красноградського РВП Головного управління Національної поліції в Харківській області лейтенанта поліції ОСОБА_22 , прийнятої 11.12.2024 року, судово-медичну експертизу черевиків чоловічих зеленувато-бежевого кольору, вилучених 29.11.2024 року у підозрюваного ОСОБА_5 під час затримання в порядку статті 208 Кримінального процесуального кодексу України, та встановила, що на черевиках чоловічих зеленувато-бежевого кольору, вилучених 29 листопада 2024 року у підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , під час його затримання в порядку статті 208 Кримінального процесуального кодексу України, в об`єктах № 1 - 7, 9, виявлена кров людини групи А з ізогемаглютиніном анти-В, походження якої від потерпілого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , не виключається. На черевику на ліву ногу із пари, вилученої у підозрюваного ОСОБА_5 , в об`єкті № 8, встановлена наявність крові людини та виявлений антиген В ізосерологічної системи АВО. Отже, можна вважати, що дана кров відноситься до групи В з ізогемаглютиніном анти-В, і від потерпілого ОСОБА_4 виникнути не могла.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 14-12/3683-Дм/24, проведеної у період часу з 03 по 06 січня 2025 року лікарем, судово-медичним експертом-імунологом відділення судово-медичної імунології ДЕРЖАВНОЇ СПЕЦІАЛІЗОВАНОЇ УСТАНОВИ «ХАРКІВСЬКЕ ОБЛАСНЕ БЮРО СУДОВО-МЕДИЧНОЇ ЕКСПЕРТИЗИ» ОСОБА_30 , попередженою під особистий короткий підпис про кримінальну відповідальність за статтями 384 і 385 Кримінального кодексу України, на підставі постанови слідчого Слідчого відділу Красноградського РВП Головного управління Національної поліції в Харківській області лейтенанта поліції ОСОБА_22 , прийнятої 11.12.2024 року, судово-медичну експертизу телевізора, вилученого 29.11.2024 року в ході проведення огляду місця події, та встановила, що на телевізорі, вилученому в ході проведення огляду місця події за адресою: АДРЕСА_2,- знайдена кров людини, групи А з ізогемаглютиніном анти-В, походження якої від потерпілого ОСОБА_4 не виключається.

Згідно з висновком експерта № СЕ-19/121-24/37314-Д від 19.12.2024 року, складеним старшим судовим експертом сектору дактилоскопічних досліджень відділу криміналістичних видів досліджень ХАРКІВСЬКОГО НАУКОВО-ДОСЛІДНОГО ЕКСПЕРТНО-КРИМІНАЛІСТИЧНОГО ЦЕНТРУ МІНІСТЕРСТВА ВНУТРІШНІХ СПРАВ УКРАЇНИ ОСОБА_31 , за наслідками проведеного дактилоскопічного дослідження, на підставі постанови слідчого Слідчого відділу Красноградського РВП Головного управління Національної поліції в Харківській області лейтенанта поліції ОСОБА_22 , прийнятої 04.12.2024 року, яка попереджена під особистий короткий підпис про кримінальну відповідальність за статтями 384 і 385 Кримінального кодексу України, слід пальця руки, розмірами 9 х 11 міліметрів (відкопійований на дактилоплівку розмірами 101 х 115 міліметрів), придатний для проведення по ньому порівняльного дослідження (для ідентифікації за ним особи). Слід пальця руки, розмірами 17 х 21 міліметрів (відкопійований на дактилоплівку розмірами 101 х 115 міліметрів) та слід папілярного узору, розмірами 9 х 22 міліметрів (відкопійований на дактилоплівку розмірами 101 х 115 міліметрів), непридатні до проведення по ним-порівняльного дослідження (для ідентифікації за ними особи).

Згідно з висновком експерта № СЕ-19/121-25/1349-Д від 21.01.2025 року, складеним старшим судовим експертом сектору дактилоскопічних досліджень відділу криміналістичних видів досліджень ХАРКІВСЬКОГО НАУКОВО-ДОСЛІДНОГО ЕКСПЕРТНО-КРИМІНАЛІСТИЧНОГО ЦЕНТРУ МІНІСТЕРСТВА ВНУТРІШНІХ СПРАВ УКРАЇНИ ОСОБА_31 , за наслідками проведеного дактилоскопічного дослідження, на підставі постанови слідчого Слідчого відділу Красноградського РВП Головного управління Національної поліції в Харківській області лейтенанта поліції ОСОБА_22 , прийнятої 08.01.2025 року, яка попереджена під особистий короткий підпис про кримінальну відповідальність за статтями 384 і 385 Кримінального кодексу України, слід пальця руки, розмірами 9 х 11 міліметрів (відкопійований на дактилоплівку розмірами 101 х 115 міліметрів), придатний для проведення по ньому порівняльного дослідження (для ідентифікації за ним особи). Слід пальця руки, розмірами 17 х 21 міліметрів (відкопійований на дактилоплівку розмірами 101 х 115 міліметрів) та слід папілярного узору, розмірами 9 х 22 міліметрів (відкопійований на дактилоплівку розмірами 101 х 115 міліметрів), непридатні для проведення по ним порівняльного дослідження (для ідентифікації за ними особи). Слід пальця руки, розмірами 9 х 11 міліметрів (відкопійований на дактилоплівку розмірами 101 х 115 міліметрів), залишений вказівним пальцем лівої руки особи, дактилокарта якої надана на дослідження на ім`я « ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ».

Оцінюючи усі ці висновки експерта з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку у сукупності з іншими дослідженими у судовому засіданні доказами, суд визнає їх вірними, послідовними, мотивованим достатньо переконливо та такими, що не суперечать обставинам справи та іншим дослідженим у судовому засіданні доказам, а тому суд вважає їх належними та достовірними й покладає в основу судового рішення, що ухвалюється.

Також, оцінюючи вказані висновки, суд вважає, що вони відповідають вимогам, викладеним у статтях 101 і 102 Кримінального процесуального кодексу України, сторони провадження під час судового розгляду їх під сумнів не ставили, клопотань про виклик експерта для дачі пояснень з приводу проведених експертних досліджень ані від сторони захисту, ані від сторони обвинувачення не надходило, як не надходило і клопотання про призначення повторної, додаткової чи комплексної експертизи.

Як убачається з довідки-характеристики, наданої старостою Караванського старостинського округу Старовірівської сільської ради ОСОБА_32 за вихідним № 1/9 від 29.11.2024 року, обвинувачений дійсно проживає у селі Караван, проте за ним ніякого майна не зареєстровано, на вихованні дітей не має, не одружений, хояа мешкає із співмешканкою. За час проживання скарг і нарікань від мешканців селища та сусідів на нього не надходило.

Листами директора КОМУНАЛЬНОГО НЕКОМЕРЦІЙНОГО ПІДПРИЄМСТВА «КРАСНОГРАДСЬКА ЦЕНТРАЛЬНА РАЙОННА ЛІКАРНЯ» ОСОБА_33 , зареєстрованими за вихідним № 01-05/123 від 16.01.2024 року та № 01-05/2133 від 03.12.2024 року, а також листом виконувача обов`язків головного лікаря КОМУНАЛЬНОГО НЕКОМЕРЦІЙНОГО ПІДПРИЄМСТВА «НОВОВОДОЛАЗЬКА ЦЕНТРАЛЬНА ЛІКАРНЯ» ОСОБА_34 , зареєстрованим за вихідним № 59 від 29.01.2024 року разом із довідками відповідних лікарів № 9, повідомлено, що ОСОБА_5 не перебуває на диспансерному обліку ані у лікаря-нарколога, ані у лікаря-психіатра.

Відповідно до довідки про судимість обвинувачений станом на 29.11.2024 року має судимості:
- 16.09.2016 року Софіївським районним судом Дніпропетровської області за частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу України до позбавлення волі строком на 3 роки, із звільненням від відбування покарання з випробуванням на підставі статей 75, 76 цього ж кодексу із встановленням іспитового строку в 2 роки;
- 21.02.2017 року Софіївським районним судом Дніпропетровської області за частиною 1 статті 185 Кримінального кодексу України до позбавлення волі строком на 3 роки та 1 місяць, із звільненням від відбування покарання з випробуванням на підставі статей 75, 76 цього ж кодексу із встановленням іспитового строку в 3 роки. 22.02.2018 року на підставі ухвали Апостолівського районного суду Дніпропетровської області скасовано звільнення від відбуття покарання з випробуванням та направлений для відбуття покарання до місць позбавлення волі. 07.03.2022 року звільнений по відбуттю строку покарання.

З копії вироку Софіївського районного суду Дніпропетровської області, постановленого 16.09.2016 року в межах справи з єдиним унікальним № 193/1299/16-к (провадження № 1-кп/193/52/16) вбачається, що ОСОБА_5 засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 185 Кримінального кодексу, до 3 років позбавлення волі та звільнено із застосуванням приписів статті 75 цього ж кодексу від відбування покарання з випробуванням строком в 2 роки.

З копії вироку Софіївського районного суду Дніпропетровської області, постановленого 21.02.2017 року в межах справи з єдиним унікальним № 193/2050/16-к (провадження № 1-кп/193/2/17) вбачається, що ОСОБА_5 засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 185 Кримінального кодексу, із застосуванням частини 4 статті 70 цього ж кодексу до 3 років 1 місяця позбавлення волі та звільнено із застосуванням приписів статті 75 цього ж кодексу від відбування покарання з випробуванням строком в 3 роки.

Ухвалою Апостолівського районного суду Дніпропетровської області, постановленою в межах справи з єдиним унікальним № 171/232/18 (провадження № 1-в/171/22/18) визначений ОСОБА_5 іспитовий строк скасовано та направлено його для відбування покарання.

Відповідно до змісту службової характеристики, наданої обвинуваченому як військовослужбовцю вбачається, що за час проходження військової служби солдат ОСОБА_5 зарекомендував себе зі слабкої сторони, безініціативний в роботі, в більшості випадків не здатний самокритичної оцінки своїх дій, зафіксовано випадки, коли функціональні обов`язки, передбачені посадою, виконувались частково, переважно віддавав пріоритет задоволенню власних потреб та інтересів. В більшості ситуацій невірно визначає пріоритети в службі, мотивація до підтримання бойової готовності, підвищення рівня володіння спеціальними знаннями, вміннями, навичками та зміцненням військової дисципліни на слабкому рівні. До службових обов`язків в основному ставиться безвідповідально, практично не працює над удосконаленням свого військово-професійного рівня. Має низький рівень професійної підготовки за обраним фахом. Військові статути Збройних Сил України знає задовільно, їх в цілому виконує, однак не завжди керується їх вимогами у повсякденній службовій діяльності. Морально-психологічний стан задовільний. Фізично розвинутий задовільно. Скарг на погіршення здоров`я не було.

З Медичної характеристика солдата, стрільця-снайпера ІНФОРМАЦІЯ_9 військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_5 вбачається, що під медичним наглядом у військовій частині НОМЕР_2 перебуває з жовтня 2024 року. По медичну допомогу до медичного пункту з механізованого батальйону не звертався. 04.11.2024 року отримав поранення. З 04.11.2024 року по 06.11.2024 року знаходився на стаціонарному лікуванні в КНП СОР «СОСДРНЗ». З 06.11.2024 року по 11.11.2024 року знаходився на стаціонарному лікуванні в КНП СОР «СОСДНЗ». З 11.11.2024 року по 13.11.2024 року знаходився на стаціонарному лікуванні в КП «ПОКЛ ім. М. В. Скліфосовського» ПОР. 13.11.2024 року отримав довідку військово-лікарської комісії № 315. 

Дослідивши відповідно до вимог чинного кримінального процесуального законодавства України всі зібрані та надані сторонами кримінального провадження докази, які безпосередньо досліджені судом шляхом допиту потерпілого та оголошення повного змісту письмових доказів, суд оцінює їх усі з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку як окремо та і у їх сукупності, визнає такими, що не суперечать один одному, є достовірними та мають бути використані та покладенні в основу судового рішення, що ухвалюється, оскільки прямо чи непрямо підтверджують існування обставин, які підлягають доказуванню у цьому кримінальному провадженні та мають для нього значення.

Доходячи такого суд ураховує, що з огляду на зміст статті 85 Кримінального процесуального кодексу України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів. 

Окрім того, відповідно до положень, закріплених у статті 86 зазначеного вище кримінального процесуального кодифікованого закону України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Отже, наведеними доказами та їх процесуальними джерелами підтверджуються обставини, перелічені статтею 91 вказаного вище нормативно-правового акту України, а тому ураховуючи позицію сторін цього кримінального провадження, а саме сторони обвинувачення щодо наявності підтвердження цих фактичних обставини справи відповідними доказами, зібраними під час досудового розслідування, та сторони захисту щодо їх відсутності, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, визнає такі фактичні обставини справи повністю доведеними.

Одночасно із цим суд зауважує, що частина 2 та 4 статті 17 Кримінального процесуального кодексу України обумовлено, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на користь такої особи.

Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року в Римі, яка відповідно до приписів статті 9 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року (із змінами та доповненнями) є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями) обумовлює, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Отже, Європейський суд з прав людини у пункті 43 свого Рішення від 14.02.2008 року у справі «Кобець проти України» констатував, що доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростованих презумпцій, достатньо вагомих, чітких та узгоджених між собою, а за відсутності таких ознак неможна констатувати, що винуватість обвинуваченого доведено поза розумним сумнівом. Розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та допустимих відомостях, визнаних доказами, або відсутності таких відомостей і є таким, який змусив би особу втриматися від прийняття рішення у питаннях, що мають для неї найбільш важливе значення.

За таких обставин, з огляду на сталу практику Європейського суду з прав людини, зокрема, викладену й у справі «Дж. Мюррей проти Сполученого Королівства» (рішення суду від 28.10.1994 року), критерієм доведення винуватості особи у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення є те, що саме прокурор має довести вину обвинуваченого поза межами розумного сумніву. Ухвалюючи обвинувальний вирок, суд має бути переконаний поза межами розумного сумніву, що кожен із суттєвих елементів інкримінованого особі кримінального правопорушення є доведеним.

Обговорюючи питання кваліфікації дій обвинуваченого, суд ураховує правозастосовну практику, викладену Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України, який, з огляду на імперативну норму пункту 6 частини 2 статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями), забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій (тобто сталість та єдність судової практики) у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, а саме: постанову Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятої 05.04.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 658/1658/16-к (провадження № 51-735 км 18),- щодо розуміння кваліфікації злочину як кримінально-правової оцінки поведінки (діяння) особи шляхом встановлення кримінально-правових (юридично значущих) ознак, визначення кримінально-правової норми, що підлягає застосуванню, і встановлення відповідності ознак вчиненого діяння конкретному складу злочину, передбаченому Кримінальним кодексом, за відсутності фактів, що виключають злочинність діяння.

Розв`язуючи це нагальне питання, суд, перш за все, керується нормою частини 2 і 3 статті 4 Кримінального кодексу, які обумовлюють, що кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння. Часом вчинення кримінального правопорушення визнається час вчинення особою передбаченої законом про кримінальну відповідальність дії або бездіяльності.

Також частиною 1 статті 11 наведеного кодексу унормовано, що кримінальним правопорушенням є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення.

Відтак, закон про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення інкримінованих ОСОБА_5 кримінальних правопорушень, визначає, що за статтею 336 Кримінального кодексу України кримінально-караним є ухилення від призову на військову службу під час мобілізації.

Чинне законодавство визначає мобілізацію як комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу.

Призов громадян на військову службу під час мобілізації здійснюють ІНФОРМАЦІЯ_8 за сприяння місцевих органів виконавчої влади.

На військову службу під час мобілізації призиваються резервісти та військовозобов`язані, які перебувають у запасі і не заброньовані в установленому порядку.

Громадяни України, призвані на військову службу, зобов`язані виконати свій конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України.

Ухилення від призову полягає у:
1) відмові від отримання повістки на відправку з вимогою з`явитися до збірного пункту з подальшою неявкою для проходження військової служби;
2) неприбутті для відправки до військової частини, будучи належно повідомленим про призов на військову службу;
3) направленні письмової заяви про відмову від проходження військової служби під час мобілізації.

Отже, системно аналізуючи вище наведене і обставини вчиненого ОСОБА_5  діяння, передбаченого статтею 336 Кримінального кодексу України, разом з усіма дослідженими доказами у їх сукупності, в частині доведення його винуватості у цьому, суд вважає встановленим, що його умисел був спрямований саме на ухилення від призову на військову службу під час мобілізації.

Натомість, розглядаючи кримінальне провадження в межах пред`явленого обвинувачення ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого частиною 4 статті 187 Кримінального кодексу України, та розв`язуючи питання щодо вірності кваліфікації його дій, а також виходячи з сукупності досліджених доказів під час судового слідства, суд зауважує на таке.

Перш за все, відповідно до приписів частини 1 статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. 

Також, згідно з положеннями статті 13 Основного Закону держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Відтак, злочин у виді розбою є кримінальним правопорушенням проти власності та проти життя і здоров`я потерпілого одночасно.

Отже, обов`язковою складовою цього злочину є його предмет - майно, яке має певну вартість і є чужим для винної особи.

Згідно зі статтею 190 Цивільного кодексу України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Відповідно до пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06.11.2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності», розбій як злочин проти власності (стаття 187 Кримінального кодексу України) - це напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства.

Також, вказаний Пленум у цьому ж пункті своєї постанови роз`яснює, що під нападом за статтею 187 Кримінального кодексу України слід розуміти умисні дії, спрямовані на негайне вилучення чужого майна шляхом застосування фізичного або психічного насильства, зазначеного в частині першій цієї статті. 

Крім того, приписом абзацу 5 пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06.11.2009 року обумовлено, що при розмежуванні вимагання і грабежу чи розбою слід виходити з того, що при грабежі та розбої насильство або погроза його застосування спрямовані на заволодіння майном у момент їх застосування. При цьому погроза являє собою такі дії чи висловлювання, які виражають намір застосувати насильство негайно. Дії, що полягають у насильстві або в погрозі його застосування, спрямовані на одержання майна в майбутньому, а також вимогу передати майно, поєднану з погрозою застосувати насильство до потерпілого або його близьких родичів у майбутньому, слід кваліфікувати як вимагання.

Оскільки з показань потерпілого, що визнані судом правдивими та такими, які узгоджуються з іншими добитими доказами у справі, вбачається, що метою нападу обвинуваченого не було майно потерпілого, він його не вимагав та застосовував насильство не для заволодіння майном, а з метою з`ясування особистих відносин, які виникли між обвинуваченим та потерпілим на підґрунті відносин останнього із співмешканкою, а тому мовити про наявність в діях ОСОБА_5 злочину, визначеного частиною 4 статті 187 Кримінального кодексу України, не можна.

Натомість у пункті 7 наведеної вище постанови Пленуму обумовлено, що крадіжка, грабіж або розбій, поєднані з незаконним проникненням до житла, іншого приміщення чи сховища, кваліфікуються відповідно за частиною третьою статті 185, частиною третьою статті 186, частиною третьою статті 187 Кримінального кодексу України. Додатково за статтею 162 цього кодексу такі дії кваліфікувати не потрібно. Якщо незаконне проникнення до житла, іншого приміщення чи сховища поєднане зі вчиненням крадіжки, кримінальну відповідальність за яку з огляду на вартість викраденого законом не передбачено, вчинене належить кваліфікувати за статтею 162 Кримінального кодексу України.

При цьому у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06.11.2009 року зауважено, що, вирішуючи питання про наявність у діях винної особи такої кваліфікуючої ознаки, як проникнення в житло, інше приміщення чи сховище, суди повинні мати на увазі, що під проникненням у житло, інше приміщення чи сховище слід розуміти незаконне вторгнення до них будь-яким способом (із застосуванням засобів подолання перешкод або без їх використання; шляхом обману; з використанням підроблених документів тощо або за допомогою інших засобів), який дає змогу винній особі викрасти майно без входу до житла, іншого приміщення чи сховища. 

Вирішуючи питання про наявність у діях винної особи названої кваліфікуючої ознаки суди повинні з`ясовувати, з якою метою особа опинилась у житлі, іншому приміщенні чи сховищі та коли саме в неї виник умисел на заволодіння майном. Викрадення майна не можна розглядати за ознакою проникнення в житло або інше приміщення чи сховище, якщо умисел на викрадення майна у особи виник під час перебування в цьому приміщенні. 

Крім того, під житлом потрібно розуміти приміщення, призначене для постійного або тимчасового проживання людей (будинок, квартира, дача, номер у готелі тощо). До житла прирівнюються також ті його частини, в яких може зберігатися майно (балкон, веранда, комора тощо), за винятком господарських приміщень, не пов`язаних безпосередньо з житлом (гараж, сарай тощо). 

При цьому згідно з правилом частини 2 статті 162 Кримінального кодексу України незаконне проникнення до житла чи до іншого володіння особи, вчинені із застосуванням насильства чи з погрозою його застосування, тягне за собою кримінальну відповідальність за вчинене.

Одночасно із цим, вказане кримінальне правопорушення вчиняється лише з прямим умислом, тобто винний усвідомлює, що порушує недоторканість житла потерпілого шляхом проникнення із застосуванням насильства.

Відтак, незаконне проникнення - це вторгнення будь-яким способом у житло особи поза його волевиявлення.

Разом із цим, під насильством у такому випадку слід розуміти фізичне насильство як небезпечне, так і безпечне для життя і здоров`я потерпілої особи.

Між тим, як обумовлено у пункті 11 неодноразово вище згаданої постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06.11.2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності» умисне заподіяння у процесі розбою чи вимагання легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності, а також середньої тяжкості тілесного ушкодження, незаконне позбавлення волі, вчинене способом, небезпечним для життя або здоров`я потерпілого, завдання побоїв, що мало характер мордування, охоплюються статтею 187 або 189 Кримінального кодексу України і додаткової кваліфікації за іншими статтями, що передбачають відповідальність за злочини проти здоров`я, не потребують.

В той же час відповідно до викладеного, оскільки в діях обвинуваченого не вбачається складу злочину у виді розбою, тому спричинення тілесних ушкодження у такому разі слід кваліфікувати за відповідною норму кримінального кодифікованого закону України.

Так, тілесним ушкодженням визнається протиправне заподіяння шкоди здоров`ю іншої людини, що виражається в порушенні анатомічної цілісності чи фізіологічної функції органів і тканин тіла людини.

Заподіяння умисного тілесного ушкодження може вчинятись, зокрема, шляхом здійснення фізичного впливу на потерпілого шляхом застосування м`язових зусиль тіла обвинуваченого (нанесення удару (ударів).

У тих випадках, коли умисел винного був спрямований на заподіяння невизначеної шкоди здоров`ю, відповідальність настає за тілесне ушкодження, яке було фактично заподіяне, тобто відповідальність за статтею 125 Кримінального кодексу України настає й у тих випадках, коли умисел винного був спрямований на заподіяння невизначеної шкоди здоров`ю, а фактично було спричинено легкі тілесні ушкодження.

У відповідності до вимог частини 2 статті 242 Кримінального процесуального кодексу України проведення судово-медичної експертизи є обов`язковим задля встановлення тяжкості та характеру тілесних ушкоджень, ступінь яких визначається на основі Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених Наказом Міністерства охорони здоров`я № 6 від 17.01.1995 року.

Отже, за висновком проведеної в межах цього кримінального провадження судово-медичної експертизи потерпілого, ОСОБА_4 спричинені тілесні ушкодження, які за ступенем тяжкості відноситься до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я більш 6, але менш 21 дня.

Окрім того, згідно із змістом статті 34 Кримінального кодексу України рецидивом кримінальних правопорушень визнається вчинення нового умисного кримінального правопорушення особою, яка має судимість за умисне кримінальне правопорушення.

Крім цього, за усталеною у правозастосовній практиці позицією, стан алкогольного чи іншого сп`яніння потерпілого, його поведінка до події, моральне виховання, спосіб життя, аморальна чи віктимна поведінка - не виключають кримінальної відповідальності за вчинене винного.

Відповідно до правила, викладеного у пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», є недопустимим обвинувальний ухил при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Згідно з роз`ясненнями пунктів 18 і 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01.11.1996 року при розгляді кримінальних справ суд має суворо додержуватись закріплений у частині 1 статті 62 Конституції України принцип презумпції невинуватості, згідно з яким особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. При цьому неприпустимо покладати на обвинуваченого (підсудного) доведення своєї невинуватості. Згідно з частиною 3 зазначеної статті, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь останньої. Визнання особи винуватою у вчиненні злочину може мати місце лише за умови доведеності її вини. При цьому слід мати на увазі, що згідно зі статтею 62 Конституції обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях, а також на доказах, одержаних незаконним шляхом.

Частиною 3 статті 337 Кримінального процесуального кодексу України обумовлено, що з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межи висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне правопорушення.

Натомість, вирок, що ухвалюється, має бути справедливим, а, отже, дії винного повинні відповідати саме тій конструкції кримінального закону, що обумовлює найширше їх відповідність правовій кваліфікації, визначеній Особливою частиною Кримінального кодексу України.

Тому, ураховуючи, що обвинувачений проник у житло потерпілого поза бажання останнього шляхом застосування до нього фізичного насильства й, перебуваючи всередині житла заподіяв умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, суд вважає за необхідне та можливе перекваліфікувати дії ОСОБА_5 за епізодом вчинення кримінального правопорушення відносно потерпілого ОСОБА_4 з частини 4 статті 187 Кримінального кодексу України, яка не знайшла свого підтвердження в ході з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, на частину 2 статті 162 та частину 2 статті 125 Кримінального кодексу України.

Зазначена зміна правової кваліфікації кримінального правопорушення, яке інкримінувалося обвинуваченому за частиною 4 статті 187 Кримінального кодексу України, покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження, та відповідає межам судового розгляду.

При цьому суд зауважує, що оскільки існують підстави для перекваліфікації дій обвинуваченого судом, це виправдовує легітимні очікування особи, яка є потерпілою від кримінального посягання обвинуваченого. Відмова держави від кримінального переслідування особи за наявності у її діях ознак іншого кримінального-караного діяння (менш тяжкого, ніж те, у якому їй пред`явлено обвинувачення) суперечитиме таким засадам як верховенство права, законність та диспозитивність, що призведе до безкарності винного, а особу, якій завдано шкоду, поставить у становище правової незахищеності і створить умови для повторної віктимізації.

Наведене узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 03 липня 2019 року (справа з єдиним унікальним № 288/1158/16-к (провадження № 13-28кс19).

Відтак, у відповідності до змісту статті 94 кримінального процесуального кодифікованого закону України, даючи оцінку усім дослідженим безпосередньо доказам у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин цього кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний із наданих доказів з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку суд вважає, що в межах цього кримінального провадження наявні усі перелічені вище умови задля можливості мовити про те, що з боку обвинуваченого було вчинено саме умисне легке тілесне ушкодження, порушення недоторканності житла та ухилення від призову на військову службу під час мобілізації.

При цьому судом було системно проаналізовано усе вище викладене, з`ясовано зміст і спрямованість умислу ОСОБА_5 , ураховано сукупність всіх обставин вчинених ним діянь, зокрема, спосіб, поведінку винного та потерпілого, що передувала події, їх стосунки. 

Отже, з матеріалів цього кримінального провадження убачається, що досудове розслідування проведене із дотриманням приписів чинного Кримінального процесуального кодексу України, без порушень прав обвинуваченого, з урахуванням правозастосовної практики, встановленої касаційним кримінальним судом, а також із застосуванням практики Європейського суду з прав людини, тобто рішень від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» та від 21.10.2011 року у справі «Коробов проти України», де суд зазначив, що при оцінці доказів, як правило, застосовується критерій доведення «поза розумним сумнівом» і така доведеність може випливати із співіснування переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

З огляду на таке та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, розглядаючи кримінальне провадження відповідно до правил, обумовлених частиною 1 статті 337 Кримінального процесуального кодексу України лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту із зміненим обвинуваченням, дотримуючись принципу диспозитивності, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створивши необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, витлумачивши як того вимагає процесуальний закон, усі сумніви на користь обвинуваченого, врахувавши всі фактичні обставини цього кримінального провадження, суд не знаходить підстав задля його виправдування від висунутого обвинувачення й доходить висновку про доведеність «поза розумним сумнівом» вчинення обвинуваченим ОСОБА_5 кримінальних правопорушень:
-у сфері забезпечення призову та мобілізації, оскільки він вчинив ухилення від призову на військову службу під час мобілізації;
-проти життя та здоров`я особи, оскільки він вчинив умисне легке тілесне ушкодження;
-проти виборчих, трудових та інших особистих прав і свобод людини і громадянина, оскільки він вчинив порушення недоторканності житла.

Отже, всебічно, повно, неупереджено й безпосередньо з`ясувавши всі обставини, встановлені під час кримінального провадження, перевіривши їх доказами, отриманими на підставі змагальності сторін та свободи у доведенні їх переконливості, дослідженими в судовому засіданні у їхні сукупності й оціненими з точки зору належності, допустимості, достовірності, достатності й взаємозв`язку, суд вважає, що вина ОСОБА_5 доведена повністю. Дії його відповідають складу кримінальних правопорушень, передбачених статтею 336, частиною 2 статті 125 та частиною 2 статті 162 Кримінального кодексу України, та правильно кваліфіковані як ухилення від призову на військову службу під час мобілізації; незаконне проникнення до житла, вчинене із застосуванням насильства; та умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Призначаючи покарання ОСОБА_5 , суд керується нормою прямої дії, а саме: приписом частини 2 статті 61 Конституції України, щодо того, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, й ураховує ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, данні про його особу та обставини, що пом`якшують і обтяжують йому покарання.

Так, визначаючи ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_5 кримінальних правопорушень, суд виходить з їх класифікації, особливостей та обставин їх вчинення, й ураховуючи санкції інкримінованої йому статті 336 Кримінального кодексу України, а також санкції часини 2 статті 162 й частини 2 статті 125, з урахуванням приписів частин 2 і 4 статті 12 цього ж кодифікованого закону, доходить висновку, що обвинуваченим вчинені два нетяжких злочинів та один проступок.

Вивчаючи особу винного шляхом з`ясування стану його здоров`я, поведінки до вчинення злочину, складу родини, а також матеріального стану, судом встановлено, що ОСОБА_5 на момент вчинення ним інкримінованих йому кримінальних правопорушень є судимим, проте судимість у визначеному законом порядку відбута, однак не знята та не погашена, на обліку в органах пробації не значиться, не працевлаштований, суб`єктом господарської діяльності не є, проте є військовослужбовцем за мобілізацією, й за місцем служби характеризується посередньо, у зареєстрованому шлюбі не перебуває, утриманців не має, на диспансерному обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не рахується, на будь-яку тяжку хворобу не хворіє, є осудним, має постійне місце мешкання, за яким характеризується задовільно.

В силу імперативного припису частини 2 статті 314-1 кримінального процесуального кодифікованого закону України доручення представнику персоналу органу пробації скласти досудову доповідь з метою забезпечення суду інформацією, що характеризує обвинуваченого, не надавалось.

Вирішуючи при призначенні покарання обставини, які його пом`якшують ОСОБА_5 , суд перш за все керуються змістом частини 1 та 2 статті 66 Кримінального кодексу України, в якій наведений перелік таких обставин.

Також, суд знов ураховує правозастосовну практику, викладену Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України, а саме: 

- постанову Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятої 30.10.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 559/1037/16-к (провадження № 51-3612 км 18),- щодо розуміння, що основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім. Щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження;

- постанову Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятої 07.11.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 297/562/17 (провадження № 51-329 км 18),- щодо розуміння, що щире каяття як таке характеризує суб`єктивне ставлення винного до вчиненого злочину, яке полягає в тому, що він визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажає виправити ситуацію, що склалась. За наявності щирого каяття не обов`язковим має бути активне сприяння у розкритті злочину. Активне сприяння розкриттю злочину є окремою обставиною, що пом`якшує покарання, згідно з пунктом 1 частини 1 статті 66 Кримінального кодексу України. Тобто передбачені цим пунктом обставини, що пом`якшують покарання, а саме щире каяття і активне сприяння розкриттю злочину, є альтернативними, незалежними та можуть існувати відокремлено одна від одної;

-та постанову Великої Палати Верховного суду, прийняту 03.07.2019 року в межах справи з єдиним унікальним № 288/1158/16-к (провадження № 13-28кс19),- щодо розуміння, що під активним сприянням розкриттю злочину розуміють дії винної особи, спрямовані на надання органам досудового розслідування і суду допомоги у з`ясуванні дійсних обставин справи, які ще не були відомі цим органам. Саме лише визнання власної винуватості під тиском зібраних доказів і підтвердження інформації, вже встановленої компетентними органами з інших джерел, не є активним сприянням у розкритті злочину.

За викладеним, суд не визнає обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_5 , оскільки визнання провини за епізодом злочинної діяльності, передбаченої статтею 336 Кримінального кодексу України, не свідчить про наявність в нього щирого каяття, так як через відмову від надання будь-яких пояснень за правилом статті 63 Конституції України, суд позбавлений можливості упевнитись у щирості та відвертості визнання його провини у вчиненому з метою відхилення сумнівів щодо визнання вини лише з метою покращити свій стан та, як наслідок, покарання за вчинене.

Вирішуючи при призначенні покарання ОСОБА_5 питання щодо наявності обставини, які його обтяжують, суд керуються змістом статті 67 Кримінального кодексу України, в якій наведений перелік таких обставин, і доходить до висновку, про те, що в силу приписів пункту 1 та 13 частини 1 статті 67 Кримінального кодексу України суд вбачає як обставини, які обтяжують покарання обвинуваченому, рецидив злочинів і вчинення кримінального правопорушення особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

Проте, вказані обставини хоча і знайшли своє підтвердження під час судового розгляду справи, визнані і не оспорені сторонами провадження, натомість не визначені такими у обвинувальних актах, зокрема й із зміненим обвинуваченням, а тому відповідно до змісту частини 1 статті 337 Кримінального процесуального кодексу України, суд не визнає їх такими, що обтяжують покарання винному. 

Пленум Верховного суду України у пункті 1 своєї Постанови «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року (зі змінами та доповненнями) звернув увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватись вимог статті 65 Кримінального кодексу України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Також Верховний суд України у пункті 2 зазначеної вище Постанови Пленуму визначив, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 65 Кримінального кодексу України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті Особливої частини цього кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин злочину, його наслідків і даних про особу, судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочин на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, особам похилого віку і тим, що щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Також, призначаючи покарання обвинуваченому, суд ураховує й припис пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 07.02.2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя і здоров`я особи», де суд касаційної інстанції зауважив, що при призначенні покарання суди мають ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, сукупність усіх обставин, що його характеризують (форма вини, мотив, спосіб, характер вчиненого діяння, ступінь здійснення злочинного наміру, тяжкість наслідків тощо), особу винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. 

Крім того, судом при призначенні покарання повинні враховуються і вимоги статті 50 вказаного кодексу, тобто, що метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого й запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень, а тому особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Одночасно з цим, Верховний Суд як найвищий суд у системі судоустрою України, який, забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій (тобто сталість та єдність судової практики) у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом, у своїй постанові у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятій 17.04.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 298/95/16-к (провадження № 51-2501 км 18) зауважив, що у частині 2 статті 65 Кримінального кодексу України встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно є достатнім для досягнення мети покарання. Суд вважає, що такий же принцип застосовується і при вирішенні питання про порядок відбування покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий від покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

Зважаючи на таке, суд ураховує позиції прокурорів, потерпілого, а також позицію захисту, й керуючись принципом законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, враховує особу винного, який частково визнав себе винуватим у вчиненому, тобто лише в межах висунутого обвинувачення, передбаченого статтею 336 Кримінального кодексу України, мету, мотиви, обставини та характер вчинених ним кримінальних правопорушень, а також його поведінку під час та після вчинення кримінально-караних дій, наявність не погашеної та не знятої судимості, відсутність місця роботи, натомість наявність статусу військовослужбовця за мобілізацією, а також визнання своєї провини у вчиненому злочині, передбаченому статтею 336 Кримінального кодексу України як на стадії досудового розслідування, так і в суді, проте без щирого каяття винного.

Визначаючись із принципом, що необхідно застосувати при призначенні покарання ОСОБА_5 за сукупністю кримінальних правопорушень, та доходячи до висновку про можливість та необхідність застосування саме принципу поглинення менш суворого покарання більш суворим, суд крім іншого урахував також і кількість кримінальних правопорушень, що входять до сукупності, форму вини й мотиви вчинення кожного з них, вид сукупності, а також тяжкість наслідків.

З огляду на усе вищенаведене у своїй сукупності та у співвідношенні, ураховуючи, що метою покарання є не тільки кара, а також виправлення засудженого й запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, суд вважає, що виправлення ОСОБА_5 й запобігання вчинення ним нових кримінальних правопорушень можливе лише в ізоляції та поміщенні його на певний строк до кримінально-виконавчої установи закритого типу, а тому йому слід призначити покарання в межах, встановлених санкцією частини 2 статті 125, частини 2 статті 162 та статті 336, з одночасним застосуванням частин 1 і 2 статті 70 Кримінального кодексу України, у виді позбавлення волі на певний строк, який дорівнює 5 років, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, так як відсутній винятково високий ступінь суспільної небезпеки вчинених обвинуваченим злочинів й саме таке покарання буде необхідним й достатнім для виправлення та попередження вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

На думку суду таке покарання відповідатиме гуманності й справедливості, та не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між інтересами суспільства, які захищаються, та правами особи, яка притягається до кримінальної відповідальності, забезпечуватиме співрозмірність діяння та кари, відповідатиме таким принципам Європейської конвенції захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.

Доходячи такого, суд переконаний, що таке покарання відповідатиме його меті, не потягне за собою порушення засад виваженості через призму невтручання держави в приватне життя засудженої особи, не становить для ОСОБА_5 надмірного тягаря, не є свавільним й сприятиме ресоціалізації засудженого.

Така позиція відповідає практиці Європейського суду з прав людини, зокрема рішенню, ухваленому 17.09.2009 року у справі «Скоппола проти Італії», де суд зауважив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Також, призначаючи ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на певний строк, суд не знаходить підстав для його звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до приписів статті 75 Кримінального кодексу України, або застосування положень статті 69 чи 69-1 зазначеного кодексу, у зв`язку з відсутністю передумов, за яких ці норми права мають бути застосовані.

Окрім того, ухвалюючи вирок, суд також не знаходить підстав для застосування приписів статей 96, 96-1 та 96-2 Кримінального кодексу України з тих самих підстав.

В рамках цього кримінального провадження цивільний позов поданий не був.

Відповідно до пункту 4 частини 9 статті 100 Кримінального процесуального кодексу України речові докази: змив РБК з вхідних дверей; змив з ручки дверей; змив РБК з поверхні печі; шапка чорного кольору зі слідами РБК; фрагмент килиму коричневого кольору зі слідами РБК; змив РБК з тумбочки; змив РБК з капця блакитного кольору; фрагмент шторки сірого кольору зі слідами РБК; змив РБК з пральної машини; простирадло зі слідами РБК; змив РБК зі стіни біля ліжка; наволочка зі слідами РБК, що визнані постановою, прийнятою слідчим СВ Красноградського РВП ГУ НП в Харківській області лейтенантом поліції ОСОБА_35 29.11.2024 року й передані на відповідальне зберігання до камери зберігання речових доказів цього ВП,- підлягають знищенню.

Відповідно до пункту 5 частини 9 статті 100 Кримінального процесуального кодексу України речові докази: телевізор ТМ «Bravis» зі слідами РБК, металева клітка для домашньої декоративної тварини, камуфляжні штани з ременем темно-зеленого кольору; військовий камуфляжний кітель зі слідами РБК; чоловіче взуття зеленого кольору зі слідами РБК, що визнані постановою, прийнятою слідчим СВ Красноградського РВП ГУ НП в Харківській області лейтенантом поліції ОСОБА_35 29.11.2024 року й передані на відповідальне зберігання до камери зберігання речових доказів цього ВП,- підлягають поверненню власникові (законному володільцю).

Відповідно до пункту 7 частини 9 статті 100 Кримінального процесуального кодексу України речові докази: оптичний носій інформації, на якому маються рентгенологічні знімки ОСОБА_4 , виконані під час проходження лікування, виписку із медичної картки амбулаторного хворого на 1 аркуші, рентгенологічний знімок на 1 аркуші, що визнані постановою, прийнятою слідчим СВ Красноградського РВП ГУ НП в Харківській області лейтенантом поліції ОСОБА_22 23.12.2024 року й приєднані до матеріалів кримінального провадження,- підлягають залишенню в матеріалах кримінального провадження протягом усього часу їх зберігання.

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 118 Кримінального процесуального кодексу України к процесуальним витратам відносяться витрати, пов`язані із залученням експертів, які в силу приписів частини 1 та 2 статті 122 цього ж кодифікованого процесуального закону України несе сторона кримінального провадження, яка залучила експерта. При цьому у разі залучення експертів спеціалізованих державних установ стороною обвинувачення, це здійснюється за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються цим установам з Державного бюджету України.

Частина 2 статті 124 кримінального процесуального кодифікованого закону України зобов`язує суд у разі ухвалення обвинувального вироку стягнути з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.

Оскільки в рамках цього кримінального провадження були проведені експертні дослідження саме такою установою, з ОСОБА_5 на користь держави слід стягнути витрати на залучення експертів при проведені судових дактилоскопічних експертиз (висновки № СЕ-19/121-24/37313-Д, № СЕ-19/121-24/37314-Д та № СЕ-19/121-25/1349-Д) в загальній сумі 10346,70 гривень, з розрахунку: 3183,60 гривень х 2 експертизи + 3979,5 гривень = 10346,70 гривень.

Застосований на стадії досудового розслідування захід забезпечення, а саме: на підставі ухвали, постановленої 29.11.2024 року в межах справи з єдиним унікальним № 626/4156/24 (провадження № 1-кс/626/1825/2024) слідчим суддею Красноградського районного суду Харківської області ОСОБА_36 , арешт майна, а саме:
1) на змив РБК з вхідних дверей; змив з ручки дверей; змив РБК з поверхні печі; шапку чорного кольору зі слідами РБК; фрагмент килиму коричневого кольору зі слідами РБК; змив РБК з тумбочки; змив РБК з капця блакитного кольору; фрагмент шторки сірого кольору зі слідами РБК; телевізор ІМ «Bravis» зі слідами РБК; змив РБК з пральної машини; простирадло зі слідами РБК; змив РБК зі стіни біля ліжка; наволочка зі слідами РБК; металеву клітку для домашньої декоративної тварини, що вилучені в ході проведення огляду 29.11.2024 року за адресою: АДРЕСА_2 ;
2) на камуфляжні штани з ременем темно-зеленого кольору, військовий камуфляжний кітель зі слідами РБК; чоловіче взуття зеленого кольору зі слідами РБК, що вилучені в ході проведення затримання особи підозрюваної у вчиненні злочину 29.11.2024 року за адресою: АДРЕСА_4 ;
із забороненням вчинення дій, направлених на передачу, відчуження користування та/або розпорядженням вилученим майном та визначенням місця зберігання камеру зберігання речових доказів Красноградського РВП ГУНП в Харківській області, що розташовується за адресою: вулиця Дмитра Лінського, будинок № 84, місто Берестин Харківської області,- слід скасувати, оскільки відпали мета та підстави його застосування.

Натомість застосований на стадії досудового розслідування та в подальшому неодноразово продовжений, зокрема, на підставі ухвали Нововодолазького районного суду Харківської області, постановленої 25.12.2025 року, запобіжний захід у виді тримання під вартою в ДЕРЖАВНІЙ УСТАНОВІ «ХАРКІВСЬКИЙ СЛІДЧИЙ ІЗОЛЯТОР» на строк 60 днів без визначення застави, тобто до 22 лютого 2026 року включно,- слід залишити без змін до набрання вироком законної сили, оскільки не відпали мета та підстави його застосування.

Доходячи такого, суд зауважує, що частиною 1 статті 131 Кримінального процесуального кодексу України унормовано, що заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Відповідно до приписів статті 5 неодноразово вищезгаданої Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод ніхто не може бути позбавлений свободи, окрім законного ув`язнення особи після засудження її компетентним судом.

В рішенні Європейського суду з прав людини, ухваленого 04.09.2015 року у справі «Руслан Яковенко проти України», констатовано, що підсудний вважається таким, що перебуває під вартою після засудження компетентним судом у розумінні підпункту «а» пункту 1 статті 5 Конвенції з моменту оголошення вироку судом першої інстанції, навіть, якщо він ще не набрав законної сила і його можна оскаржити.

Саме тому, з метою забезпечення можливого апеляційного перегляду справи як складової кримінального провадження, з урахуванням ризику переховування засудженого від суду під тиском тягаря призначеного до відбування покарання за вчинення кримінальних правопорушень, суд вважає, що подальше тримання ОСОБА_5 під вартою є обґрунтованим, а тому не вбачає підстав для зміни або скасування до набрання вироком законної сили застосованого до нього запобіжного заходу.

Також, суд наголошує, що попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день або за правилами, передбаченими у частині першій цієї статті.

Зміст частини 1 статті 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» № 3352-XII від 30.06.1993 року (із змінами та доповненнями) мовить про те, що попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, застосовується до підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.

Відтак, беручи до відома припис частини 1 статті 1 Кримінального процесуального кодексу України, яким обумовлено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, ураховуючи, що до ОСОБА_5 вперше був застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою ухвалою слідчого судді Красноградського районного суду Харківської області ОСОБА_37 , постановленою 29.11.2024 року в межах справи з єдиним унікальним № 626/4156/24 (провадження № 1-кс/626/1826/2024), який в подальшому не змінювався та не скасовувався, суд застосовує положення частини 5 статті 72 Кримінального кодексу України й обчислює йому строк відбуття покарання з моменту фактичного затримання та обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, тобто з 29.11.2024 року, зарахувавши час попереднього ув`язнення день за день.

Ухвалюючи вирок та формуючи усі наведені в ньому висновки, суд покладається на положення частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, що вимагають від суду, який підпадає під її дію, бути безпристраснім, що включає у себе відсутність упередження або упередженості.

У рішеннях «Володимир Поліщук та Світлана Поліщук проти України» від 30.09.2010 року та у справі «Пантелеєнко проти України» від 29.06.2006 року Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що словосполучення «згідно із законом» по суті стосується національного законодавства і встановлює обов`язок забезпечувати дотримання матеріальних та процесуальних норм. Фраза «відповідно до закону» вимагає, щоб захід мав певне підґрунтя в національному праві.

Тобто відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, що відображує принцип, пов`язаний із належним відправленням правосуддя, в кожному рішенні судів та трибуналів повинні бути належним чином викладені аргументі, на яких вони базуються.

Відтак, здебільшого, суд застосовує приписи пункту 42 остаточного Рішення Європейського суду з прав людини, ухваленого 15.11.2007 року за заявою № 22750/02 у справі «Бендерський проти України», де суд нагадує, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають достатньою мірою висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитись залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи (рішення «Руїз Торійа проти Іспанії» від 09.12.1994 року). Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (рішення «Артіко проти Італії» від 13.05.1980 року). Право може вважатись ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом (пункт 33 рішення «Дюлоранс проти Франції» від 21.03.2000 року та пункти 32 і 35 рішення «Донадзе проти Грузії» від 07.03.2006 року).

Отже, позиція сторін кримінального провадження була почута, їх зауваження заслухані та вивчені судом, проте деякі з них не знайшли в певній мірі належного юридичного підґрунтя для їх задоволення на підставі усього викладеного вище та спростовані низькою наявних та досліджених доказів під час судового розгляду справи у їх сукупності.

Одночасно суд вважає за необхідне зазначити, що пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року шляхом реорганізації (злиття) Валківського районного суду, Коломацького районного суду та Нововодолазького районного суду Харківської області утворено Валківський окружний суд - у Валківському, Коломацькому та Нововодолазькому районах Харківської області із місцезнаходженням у містах Валках, селищі міського типу Новій Водолазі та селі Різуненковому Коломацького району Харківської області.

За змістом пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року районні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію.

Окрім того, Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів», що набрала чинності 19.07.2020 року, змінений адміністративно-територіальний устрій нашої Держави.

Зокрема, відповідно до підпункту 20 пункту 3 та абзаців 3 і 6 підпункту 20 пункту 1 цієї Постанови ліквідований Нововодолазький район Харківської області та утворені Красноградській район Харківської області (з адміністративним центром у місті Красноград) у складі території Старовірівської сільської територіальної громади (на цей час Берестинський район та місто Берестин відповідно) та Харківський район Харківської області (з адміністративним центром у місті Харків) у складі території Нововодолазької селищної територіальної громади, що затверджені Кабінетом Міністрів України, тощо.

При цьому, як чітко визначив законотворець у пункті 6 своєї Постанови, у продовж тримісячного строку з дня набрання нею чинності Кабінет Міністрів України повинен привести свої нормативно-правові акти у відповідність із нею та забезпечити таке приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади їх нормативно-правових актів.

Одночасно із цим, приписами статті 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями), а також статтею 17 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», закріплено, що судоустрій в Україні будується за принципами територіальності, спеціалізації, інстанційності і визначається законом.

Пунктом 3-1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» вищезазначеного Закону на законодавчому рівні унормовано, що до набрання чинності законом України щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з утворенням (ліквідацією) районів відповідні місцеві суди продовжують здійснювати свої повноваження у межах територіальної юрисдикції, визначеної до цього, але не довше ніж один рік з дня припинення чи скасування воєнного стану на території України.

Натомість, закон, який змінює існуючу систему судоустрою та приводить її у відповідність до нового адміністративно-територіального устрою, не прийнятий, Валківський окружний суд на цей час свою діяльність не розпочав, воєнний стан на території України не припинений та не скасований, а тому справа перебувала на розгляді належного та повноважного суду.

На підставі викладеного, керуючись статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, учиненої 04.11.1950 року Високими Договірними Сторонами в Римі та ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року; Рішеннями Європейського суду з прав людини від 14.02.2008 року у справі «Кобець проти України», від 28.10.1994 року у справі «Дж. Мюррей проти Сполученого Королівства», від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства», від 21.10.2011 року у справі «Коробов проти України» і від 17.09.2009 року у справі «Скоппола проти Італії»; статтями 3, 9, 59, 61 та 125 Конституції України, прийнятої 28.06.1996 року № 254к/96-ВР (із змінами та доповненнями); статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-ІV від 23.02.2006 року (із змінами та доповненнями); статтею 17, пунктом 6 частини 2 статті 36 і пунктами 3 та 3-1 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ від 02.06.2016 року (із змінами та доповненнями); статтями 12, 50, 34, 63, 65 - 67, 70, частиною 2 статті 125, частиною 2 статті 162 та статтею 336 Кримінального кодексу України № 2341-ІІІ від 05.04.2001 року (із змінами та доповненнями); Постановою Верховної Ради України № 807-ІХ від 17.07.2020 року «Про утворення та ліквідацію районів»; пунктом 160 частини 1 Указу Президента України «Про реорганізацію місцевих загальних судів» № 451/2017 від 29.12.2017 року; Постановами Пленуму Верховного суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24.10.2003 року (зі змінами та доповненнями) та № 2 від 07.02.2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя і здоров`я особи»; частиною 2 статті 52 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» № 2801-XII від 19.11.1992 року (із змінами та доповненнями); постановами Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятими 05.04.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 658/1658/16-к (провадження № 51-735 км 18), 07.11.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 297/562/17 (провадження № 51-329 км 18); постановами Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду, прийнятими 30.10.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 559/1037/16-к (провадження № 51-3612 км 18), 20.03.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 302/904/16-к (провадження № 51-966 км 18), 13.12.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 485/1613/17 (провадження № 51-6591 км 18) та 17.04.2018 року в межах справи з єдиним унікальним № 298/95/16-к (провадження № 51-2501 км 18), а також статтями 17, 31, 35 - 37, 84 - 86, 91, 100, 131 - 132, 242, 349, 368 - 371, 373 - 377, 392, 393, 395, 532 - 535 Кримінального процесуального кодексу України № 4651-VІ від 13.04.2012 року (із змінами та доповненнями),

з а с у д и в:

ОСОБА_5  визнати винним у пред`явлених йому обвинуваченнях, передбачених частиною 2 статті 125, частиною 2 статті 162 та статтею 336 Кримінального кодексу України, і призначити йому покарання:
- за частиною 2 статті 125 Кримінального кодексу України у виді 2 (двох) років обмеження волі;
за частиною 2 статті 162 Кримінального кодексу України у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі;
- за статтею 336 Кримінального кодексу України у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

В силу приписів частини 1 та 2 статті 70 Кримінального кодексу України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначити до відбування  ОСОБА_5  покарання у виді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Згідно із частиною 5 статті 72 Кримінального кодексу України строк відбуття покарання  ОСОБА_5  обчислювати з моменту його фактичного затримання та обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, тобто з 29 листопада 2024 року, зарахувавши час попереднього ув`язнення день за день.

Запобіжний захід  ОСОБА_5  у виді тримання під вартою у ДЕРЖАВНІЙ УСТАНОВІ «ХАРКІВСЬКИЙ СЛІДЧИЙ ІЗОЛЯТОР» залишити без зміни до набрання вироком законної сили.

Стягнути з  ОСОБА_5  на користь держави документально підтверджені процесуальні витрати на залучення експерта при проведенні судових дактилоскопічних експертиз (висновки № СЕ-19/121-24/37313-Д, № СЕ-19/121-24/37314-Д та № СЕ-19/121-25/1349-Д) в загальній сумі 10346,70 гривень (десять тисяч триста сорок шість гривень 70 копійок).

Речові докази: 

-змив РБК з вхідних дверей; змив з ручки дверей; змив РБК з поверхні печі; шапка чорного кольору зі слідами РБК; фрагмент килиму коричневого кольору зі слідами РБК; змив РБК з тумбочки; змив РБК з капця блакитного кольору; фрагмент шторки сірого кольору зі слідами РБК; змив РБК з пральної машини; простирадло зі слідами РБК; змив РБК зі стіни біля ліжка; наволочка зі слідами РБК, що визнані постановою, прийнятою слідчим СВ Красноградського РВП ГУ НП в Харківській області лейтенантом поліції ОСОБА_35 29.11.2024 року й передані на відповідальне зберігання до камери зберігання речових доказів цього ВП,- знищити;

-телевізор ТМ «Bravis» зі слідами РБК, металева клітка для домашньої декоративної тварини, камуфляжні штани з ременем темно-зеленого кольору; військовий камуфляжний кітель зі слідами РБК; чоловіче взуття зеленого кольору зі слідами РБК, що визнані постановою, прийнятою слідчим СВ Красноградського РВП ГУ НП в Харківській області лейтенантом поліції ОСОБА_35 29.11.2024 року й передані на відповідальне зберігання до камери зберігання речових доказів цього ВП,- повернути власникові (законному володільцю);

-оптичний носій інформації, на якому маються рентгенологічні знімки ОСОБА_4 , виконані під час проходження лікування, виписку із медичної картки амбулаторного хворого на 1 аркуші, рентгенологічний знімок на 1 аркуші, що визнані постановою, прийнятою слідчим СВ Красноградського РВП ГУ НП в Харківській області лейтенантом поліції ОСОБА_22 23.12.2024 року й приєднані до матеріалів кримінального провадження,- залишити в матеріалах кримінального провадження протягом усього часу їх зберігання.

Скасувати, застосований на стадії досудового розслідування захід забезпечення, а саме: на підставі ухвали, постановленої 29.11.2024 року в межах справи з єдиним унікальним № 626/4156/24 (провадження № 1-кс/626/1825/2024) слідчим суддею Красноградського районного суду Харківської області ОСОБА_36 , арешт майна:
1) на змив РБК з вхідних дверей; змив з ручки дверей; змив РБК з поверхні печі; шапку чорного кольору зі слідами РБК; фрагмент килиму коричневого кольору зі слідами РБК; змив РБК з тумбочки; змив РБК з капця блакитного кольору; фрагмент шторки сірого кольору зі слідами РБК; телевізор ІМ «Bravis» зі слідами РБК; змив РБК з пральної машини; простирадло зі слідами РБК; змив РБК зі стіни біля ліжка; наволочка зі слідами РБК; металеву клітку для домашньої декоративної тварини, що вилучені в ході проведення огляду 29.11.2024 року за адресою: АДРЕСА_2 ;
2) на камуфляжні штани з ременем темно-зеленого кольору, військовий камуфляжний кітель зі слідами РБК; чоловіче взуття зеленого кольору зі слідами РБК, що вилучені в ході проведення затримання особи підозрюваної у вчиненні злочину 29.11.2024 року за адресою: АДРЕСА_4 ;
із забороненням вчинення дій, направлених на передачу, відчуження користування та/або розпорядженням вилученим майном та визначенням місця зберігання камеру зберігання речових доказів Красноградського РВП ГУНП в Харківській області, що розташовується за адресою: вулиця Дмитра Лінського, будинок № 84, місто Берестин Харківської області,- оскільки відпали мета та підстави його застосування.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому, його захиснику, потерпілому та прокурору.

Копію цього судового рішення не пізніше наступного дня після його ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні при його проголошенні.

Роз`яснити учасникам судового провадження, що вони мають право отримати в суді копію вироку.

На вирок може бути подана апеляційна скарга в Харківській апеляційний суд через Нововодолазький районний суд Харківської області протягом 30 днів з дня його проголошення, а особою, яка перебуває під вартою, - в той же строк з моменту вручення їй копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, а у разі її подання - вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок, що набрав законної сили, є обов`язковим для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також для усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб, підлягає виконанню на всій території України й звертається до виконання не пізніш як через три дні з дня набрання ним законної сили або повернення матеріалів кримінального провадження до суду першої інстанції із суду апеляційної чи касаційної інстанції.

Вирок постановлено, виготовлено шляхом комп`ютерного набору та підписано суддею в нарадчій кімнаті в одному примірнику.

Суддя          ОСОБА_1