ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31 березня 2026 року
м. Харків
справа № 643/4139/25
провадження № 22-ц/818/1490/26
Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого судді – Тичкової О.Ю.,
суддів колегії – Маміної О.В., Мальованого Ю.М.,
за участю секретаря судового засідання – Риндіч О.Б.,
учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,  
відповідач: ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків апеляційну скаргу ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 на заочне рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2025 року у складі судді Тимош О.М., 
ВСТАНОВИВ:
У березні 2024 року позивач ОСОБА_1 , в особі свого представника ОСОБА_3 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просив стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 03.10.2024 у сумі 5700,00 доларів США, три проценти річних у сумі 72 доларів США 14 центів.
В обґрунтування своїх позовних вимог, позивач посилався на те, що 03.10.2024 між ОСОБА_1 , що на час укладання договору був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та ОСОБА_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від позивача грошові кошти у розмірі 5700,00 доларів США, зі строком погашення боргу не пізніше 11.10.2024. 03.10.2024 позивач передав відповідачеві 5700 доларів США, який зобов`язався їх повернути до 11 жовтня 2024 року, на підтвердження чого, позичальником 03 жовтня 2024 року складено розписку, однак своїх зобов`язань не виконав. Оригінал розписки знаходиться у позивача. Розпискою від 03.10.2024 відповідач визнав та підтвердив, що має заборгованість перед позивачем у розмірі 5700 доларів США, які були отримані ним 03.10.2024. У встановлений розписками строк та до теперішнього часу в порушення взятих на себе зобов`язань, відповідач не повернув позивачу борг.
Рішенням Салтівського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовлено.
Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що розписка від 03 жовтня 2024 року не підтверджує факт передачі коштів 03 жовтня 2024 року або у будь-який інший день. Крім того, вона не містить повного імені, яке включає прізвище, ім`я, по батькові ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , не містить інших ідентифікуючих ознак зазначених осіб, що позбавляє можливості однозначно ідентифікувати осіб, зазначених у розписці як ОСОБА_2 , зареєстрованого: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , та ОСОБА_1 , зареєстрованого: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , які є сторонами у даній справі та не підтверджує факт отримання ОСОБА_2 коштів у борг і виникнення у нього обов`язку з їх повернення на вимогу кредитора, тобто, існування між сторонами договірних правовідносин за договором позики, а тому, відсутні правові підстави для стягнення з відповідача трьох процентів річних.
В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 , адвокат Голубов С.Г., просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в повному обсязі і стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 03.10.2024 у сумі 5700,00 доларів США, три проценти річних у сумі 72 доларів США 14 центів,витрати на правничу допомогу у суді першої інстанції в сумі 15 000 грн., судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1917,60 грн., витрати на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції в сумі 5 000 грн., судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 2876,4 грн.
В обґрунтування апеляційних вимог, посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що розписка від 03.10.2024 року відповідає формі правочину, містить усі обов`язкові елементи та фіксує істотні умови договору позики, у тому числі підтвердження факту отримання грошових коштів у борг, їх сума, валюта, а також наявне посилання на обов`язок позичальника повернути кошти із зазначенням терміну їх повернення. При цьому, вона не містить умов про те, що грошові кошти у розмірі 5700 доларів США були отримані відповідачем саме 03.10.2024 року. Умови, викладені в розписці лише підтверджують наявність боргових зобов`язань ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 у розмірі 5700 доларів США та погоджений строк дії договору і строк повернення боргу та сплати відсотків за користування грошовими коштами. Позивачем надано до суду оригінал розписки від 03.10.2024, зі змісту якої вбачається наявність між сторонами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 боргових зобов`язань у вигляді договору позики та підтверджується факт отримання ОСОБА_2 вказаної у розписці суми коштів від позичальника ОСОБА_1 , а саме: словосполучення у розписці: «зобов`язуюсь віддати ОСОБА_1 5700 доларів США у строк до 11.10.2024 року» безпосередньо підтверджують факт передачі вказаних грошових коштів у борг. Борговий документ підписаний сторонами і вказує на боргове зобов`язання і відповідач ОСОБА_2 , підписуючи її, повинен був усвідомлювати природу цих зобов`язань та наслідки у разі невиконання ним цих зобов`язань. Під текстом розписки міститься дата та підпис ОСОБА_2 , складеного власноруч відповідачем. Доказом неповернення позичкових грошових коштів відповідачем ОСОБА_2 позивачу ОСОБА_1 , є факт знаходження розписки позичальника від 03.10.2024 у позивача, і наявність її оригіналу свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Крім того, відповідач жодного разу не з`явився на судові засідання, ним не оспорювалася вищевказана розписка, жодних доказів того, що борговий документ підписаний не відповідачем, або відповідачем у стані, в якому він не розумів значення своїх дій, матеріали справи не містять. А тому вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку що позивачем не надано доказів отримання грошових коштів у день складення розписки, незважаючи на оригінал підписаного боржником боргового документу.
В обґрунтування вимог щодо стягнення витрат на правничу допомогу, апелянт посилається на договір про надання правової допомоги від 10.03.2025 року, укладений позивачем з адвокатом Голубовим С.Г., у пункті 5.2. якого, передбачено, що складання актів прийому-передачі правової допомоги (виконаних робіт) сторонами, не здійснюється, а оплата правової допомоги здійснюється на підставі викладених адвокатом рахунків у визначені в таких рахунках строки. За умовами п.5.1 вказаного договору, позивач сплачує адвокату гонорар в фіксованому розмірі, що становить 15 000 грн. На підтвердження вказаного, позивачем надано копію договору, ордеру, свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, рахунку від 30.08.2025 року і копію детального опису робіт від 30.08.2025 року. Крім того, для отримання правової допомоги щодо ведення справи у суді апеляційної інстанції, ОСОБА_1 було укладено договір про надання правничої допомоги від 10.11.2025 року з адвокатом Голубовим С.Г., відповідно до якого, за умовами п.5.1. договору, позивач сплачує адвокату гонорар у фіксованому розмірі, що становить 5 000 грн., на підтвердження чого, позивачем надано копію договору від 10.11.2025, копію ордеру від 15.11.2025, свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, копію рахунку від 15.11.2025 року і копію детального опису робіт від 15.11.2025 року

Також позивачем був сплачений судовий збір за подання позову до суду першої інстанції у сумі 1917,60 грн., які він просив стягнути і які не стягнуті з підстав відмови у задоволенні позову, а також судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 2876,40 грн., які позивач просить стягнути з відповідача. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону та фактичним обставинам справи не відповідає.
Як зазначено позивачем на обґрунтування своїх вимог, 03.10.2024 між ним та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від позивача грошові кошти у розмірі 5700,00 доларів США зі строком погашення боргу не пізніше 11.10.2024. 03.10.2024 позивач передав відповідачеві 5700 доларів США, який зобов`язався їх повернути до 11 жовтня 2024 року, на підтвердження чого позичальником 03 жовтня 2024 року складено розписку. У встановлений розпискою строк та до теперішнього часу в порушення взятих на себе зобов`язань, відповідач не повернув позивачу борг.
На підтвердження позовних вимог, позивачем надано оригінал розписки такого змісту: «Розписка. Я, ОСОБА_2 , зобов`язуюсь віддати ОСОБА_1 5700 $ (п`ять тисяч сімсот доларів США) у строк до 11.10.2024р. (одинадцяте жовтня) Написано власноручно, вірно. 03.10.2024 р. (підпис) ОСОБА_2 ».
За положеннями ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно з ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається (ст.525 ЦК України).
Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.
Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України (ч.2 ст. 509 ЦК України), якими в тому числі є договори та інші правочини.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, а його зміст становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.ст.627,628 ЦК України).
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).
Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частина другої статті 640 ЦК України.
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості грошей (стаття 1047 ЦК України).
Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики ідтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.
У постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16 зроблено висновок, що договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четвертої статті 263 ЦПК України).
Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Водночас відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) зроблено такі правові висновки: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 523/1712/18 (провадження № 61-1220св21) зроблено висновок, що «розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Аналогічна позиція неодноразово висловлювалася Верховним Судом у постановах від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц».
У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 544/174/17 (провадження № 61-21724св18)).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 березня 2025 року у справі № 721/591/22 (провадження № 61-5500св24) зазначено, що: «посилання заявника на те, що наявність у наданій позивачем розписці зобов`язань повернути борг у грошовій сумі не може свідчити, що між сторонами було укладено договір позики та те, що позивач передав відповідачу грошові кошти, є неспроможними, оскільки ЦК України не встановлює обмежень щодо використання розписки в цивільних відносинах, передбачаючи лише випадки, коли розписці надається правопідтверджувальне значення в окремих видах цивільних відносин. У разі, якщо складається боргова розписка, це вже є доказом факту отримання грошових коштів, тому аргументація, що договір позики не є укладеним через відсутність факту передання грошових коштів за умови недоведеності протилежного, не відповідає нормам законодавства України. У цивільному праві під час аналізу правової природи розписки у позикових відносинах йдеться про сурогати або замінники письмової форми правочину, які свідчать про додержання вимоги закону про письмову форму правочину. Якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься у тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики. Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення (постанови Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі № 756/8630/14-ц (провадження № 61-8792св18), від 05 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20 (провадження № 61-1664св22), від 15 лютого 2023 року у справі № 518/275/18 (провадження № 61-11237св22), від 21 червня 2023 року у справі № 161/20763/21 (провадження № 61-2633св23), від 01 листопада 2023 року у справі № 450/2311/21 (провадження № 61-8363св23))».
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) міститься висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».
Тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 ЦК України (частина перша статті 637 ЦК України).
У частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніше в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими статтею 213 ЦК України (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17)).
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя, четверта статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).
Відповідно до положень ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Наданий позивачем оригінал розписки, який міститься в матеріалах справи свідчить про те, що між сторонами: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 03.10.2024 року виникло боргове зобов`язання відповідно до умов якого, відповідач ОСОБА_2 , зобов`язався повернути ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 5700 $ у строк до 11.10.2024 ( а.с. 121).
Вказана розписка написана ОСОБА_2 власноруч, що зазначено у самому тексті розписки, а також власноруч підписана ОСОБА_2 .
Таким чином, наданий позивачем доказ, підтверджує укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору позики та посвідчує передання позикодавцем – ОСОБА_1 грошової суми у розмірі 5700 доларів США позичальнику - ОСОБА_2 . 
Доказів належного виконання відповідачем зобов`язань за договором позики, матеріали справи не містять.
Слід врахувати, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи, як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції та в судові засідання не з`явився, будь-яких заперечень факту укладення договору позики від 03.10.2024 року, відповідачем не надано. Доказів того, що вказана розписка написана не ОСОБА_2 , або її підпис здійснено відповідачем у стані, в якому він не розумів значення своїх дій, матеріали справи не містять.
Доказів фіктивності договору позики від 03.10.2024 року матеріали справи також не містять.
Таким чином факт укладення договору позики, його умов, дійсності, його змісту та фактичне отримання відповідачем позичених грошових коштів у вказаній сумі, відповідачем по справі не спростовано.
Отже, в даному випадку, судова колегія не погоджується з висновком суду про недоведеність позовних вимог та вважає, що позивачем доведено, що 03.10.2024 він передав ОСОБА_2 5700 доларів США, який зобов`язався їх повернути до 11 жовтня 2024 року, на підтвердження чого, позичальником 03 жовтня 2024 року складено розписку. Проте, ОСОБА_2 своїх зобов`язань не виконав та грошей не повернув.
Тому позовні вимоги про стягнення боргу підлягають задоволенню. 
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , окрім стягнення з ОСОБА_2 суму боргу за договором позики від 03.10.2024 року, також просив стягнути з ОСОБА_2 3% річних від простроченої суми, а саме – 72 долари та 14 центів США відповідно до вимог ст.625 ЦК України. 
Водночас, відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Тому відсутні підстави для задоволення позову про стягнення з відповідача 3% річних від простроченої суми, а саме – 72 долари та 14 центів США відповідно до вимог ст.625 ЦК України, нарахованих після 24.02.2022.
З урахуванням вказаного, колегія суддів вважає, що стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає сума боргу за договором позики від 03.10.2024 року в розмірі 5 700 доларів США.
Щодо вимог апеляційної скарги про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу, судова колегія зазначає наступне.
У апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить стягнути з ОСОБА_2 на свою користь витрати на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції в розмірі 15000 грн., та витрати, понесені у зв`язку із оскарженням рішення суду у апеляційній інстанціїв розмірі 5000 грн.
Судова колегія вважає, що вказані вимоги апелянта підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Стаття 133 ЦПК України визначає види судових витрат, які складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.
Зі змісту статті 58 ЦПК України вбачається, що сторона, третя особа, а також особа, якій за законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.
Відповідно до статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Згідно статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Частиною четвертою статті 62 ЦПК України визначено, що повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».
У відповідності до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність - це незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Яв вбачається з матеріалів справи, на підтвердження вимог про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції, позивачем надано копію договору №10/03/25 від 10 березня 2025 року про надання правничої допомоги, укладеному між ОСОБА_1 та адвокатом Голубовим С.Г., в якому визначено розмір оплати праці (гонорару) Адвоката щодо представництва інтересів ОСОБА_1 в системі загальних судів , складання позовів та інших процесуальних документів, представництва в суді Клієнта, який визначений за попередньою домовленістю з ОСОБА_1 у фіксованому розмірі та складає 15 000 грн (п.5.1 Договору) (а.с.11-12). 
Також Рубльовим С.В. надано детальний опис виконаних робіт адвокатом від 30.08.2025 року, складений на виконання договору про надання правової допомоги від 10.03.2025 року по справі №643/4139/25 (а.с.91), з якого вбачається, що адвокатом надані такі послуги: попереднє вивчення матеріалів, формування позиції та консультування – 1 година, опрацювання законодавчої базі, що регулює спір – 1 година, складання та подання позовної заяви до суду – 3 години, участь у підготовчому засіданні – 1 година, складання та подання клопотання про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції – 1 година, складання та подання клопотання про долучення доказів виклику кваши до суду – 1 година, клопотання про направлення повісток про виклик до суду відповідача за місцем роботи – 1 година. Загальна вартість складає 15 000 грн., загальний час – 9 годин. Також надано рахунок на сплату гонорару та ордер адвоката (а.с.90,92). 
Позивачем надано копію ордеру Адвоката, копію свідоцтва на заняття адвокатською діяльністю, копію договору №10/11/25 від 10 листопада 2025 року про надання правничої допомоги, укладеному між ОСОБА_1 та адвокатом Голубовим С.Г., в якому визначено розмір оплати праці (гонорару) Адвоката щодо представництва інтересів ОСОБА_1 в Харківському апеляційному суді, зокрема, щодо складення апеляційної скарги та інших процесуальних документів, представництва в суді Клієнта, який визначений за попередньою домовленістю з ОСОБА_1 у фіксованому розмірі та складає 5 000 грн. (п.5.1 Договору) (а.с.138-141).
Також надано детальний опис виконаних робіт адвокатом від 15.11.2025 року, складений на виконання договору про надання правової допомоги від 10.11.2025 року по справі №643/4139/25, з якого вбачається, що адвокатом надані такі послуги: ознайомлення з рішенням суду, формування позиції та консультування – 1 година, опрацювання законодавчої базі, що регулює спір – 1 година, складання та подання апеляційної скарги – 3 години. Загальна вартість складає 5 000 грн., загальний час – 5 годин.(а.с.144) та рахунок на сплату гонорару (а.с.145)
Статтею 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Витрати на правничу допомогу адвоката можуть включати в себе гонорар адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката.
Для того, щоб суд міг визначити розмір понесених витрат на правничу допомогу з метою їх подальшого розподілу, сторона по справі повинна подати детальний опис наданих робіт (послуг) та здійснених нею витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
При відшкодуванні витрат на правничу допомогу розмір судових витрат встановлюється судом на підставі поданих доказів (договори, рахунки, акти виконаних робіт тощо). У такому випадку важливо, щоб договір про надання правничої допомоги був з прозорим ціноутворенням, аби суд міг об`єктивно оцінити вартість та обсяги роботи адвоката. Адвокат повинен також надати детальний опис виконаних робіт з наданням доказів (документального підтвердження) факту виконаних адвокатом робіт.
Розмір витрат на правничу допомогу адвоката встановлюється судом на підставі детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.
Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Згідно практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, як зазначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015 року, п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, однак, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка зазначає про неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат. Для визначення суми відшкодування необхідно послуговуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
Із змісту договорів про надання правничої допомоги від 10.03.2025 та 10.11.2025 року вбачається, що вартість наданих послуг за цими Договорами становить 15 000,00 грн та 5000,00 грн.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З урахуванням того, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, а саме: на 98,73 % (з 5772,14 доларів США на 5700 доларів США), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 1893,25 грн.(98,73 % від сплаченої позивачем суми судового збору) та за подання апеляційної скарги – в розмірі 2839,87 грн. ( 98,73 % від сплаченої позивачем суми судового збору), що дорівнює 4733,12 грн та витрати на правничу допомогу під час розгляду справи в суді першої та в суді апеляційної інстанції в розмірі 19 746 грн.
Керуючись ст.ст. 367, 369,374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,–
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Голубова Сергія Геннадійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Заочне рішення Салтівського районного суду м. Харкова від 29 жовтня 2025 року – скасувати та постановити нове.
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 03.10.2024 року в розмірі 5 700 (п`ять тисяч сімсот) доларів США.
В іншій частині позову – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 19746 (дев`ятнадцять тисяч сімсот сорок шість) гривень 00 коп.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви та за подання апеляційної скарги в розмірі 4733 (чотири тисячі сімсот тридцять три) гривні 12 коп.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий        О.Ю. Тичкова

Судді          О.В. Маміна

Ю.М. Мальований