ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2026 року
м. Київ

справа № 370/2796/20
провадження № 61-12133св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
судді-доповідача - Грушицького А. І.,
суддів: Литвиненко І. В., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., Пророка В. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на постанову Київського апеляційного суду від 04 липня 2023 року у складі колегії суддів Мазурик О. Ф., Желепи О. В., Немировської О. В.,

у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та застосування наслідків недійсності правочину.

Короткий зміст позовних вимог 

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_2  про визнання недійсним договору купівлі-продажу та застосування наслідків недійсності правочину.

Позовну заяву мотивувала тим, що відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 244929 від 03 березня 2009 року на підставі договору купівлі-продажу від 17 лютого 2009 року № 202 вона набула у власність земельну ділянку площею 0,9667 га з кадастровим номером 3222782600:05:050:0027, що знаходиться за адресою: Київська область, Макарівський район, Колонщинська сільська рада.

Зазначала, що вказана земельна ділянка з 2010 по 2013 року була предметом судового спору за позовом міжрайонного природоохоронного прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київського обласного управління лісового та мисливського господарства, державного підприємства «Макарівське лісове господарство», Макарівської районної державної адміністрації Київської області до ОСОБА_1 та інших про визнання незаконними державних актів на право власності на земельні ділянки, недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок та повернення їх до державної власності.

Ухвалою місцевого суду від 06 квітня 2010 року у межах вказаної судової справи на вказану земельну ділянку було накладено арешт у якості заходу забезпечення позову.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 28 грудня 2011 року у задоволенні вимог позивача було відмовлено у повному обсязі, з чим погодилися також суди апеляційної та касаційної інстанції (рішення Апеляційного суду Київської області у справі № 22ц-2025/12 від 03 квітня 2012 року; ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у справі № 6-19547св12 від 05 червня 2013 року).

Вказувала, що у 2011 році ОСОБА_2 висловив бажання придбати в неї вказану земельну ділянку, внаслідок чого 27 грудня 2011 року між нею та ОСОБА_2 було укладено попередній договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (далі - КМНО) Орловською О. Е., зареєстрований в реєстрі за № 7797.

Відповідно до пункту 1 попереднього договору купівлі-продажу від 27 грудня 2011 року сторони зобов`язувались в строк до 27 березня 2012 року укласти основний договір купівлі-продажу земельних ділянок.

Згідно із пунктом 2.6 попереднього договору купівлі-продажу від 27 грудня 2011 року ОСОБА_2 взяв на себе зобов`язання зняти із зазначених земельних ділянок заборону (арешт), для чого вона видала відповідачу довіреність на право представлення її інтересів.
Окрім того вона передала оригінали державних актів на землю серії ЯЖ № 244929, ЯЖ № 244930 на підтвердження своїх намірів укласти в майбутньому договір купівлі-продажу землі.

У вказаний в попередньому договорі від 27 грудня 2011 року строк ОСОБА_2 не зняв із земельних ділянок арешт, укладення основного договору не ініціював, таким чином відмовившись від виконання умов попереднього договору в односторонньому порядку.

Відповідно до пункту 3 попереднього договору купівлі-продажу від 27 грудня 2011 року у випадку, якщо основний договір не буде укладено в зазначений термін з причин, які не залежать від волі сторін, за згодою сторін термін оформлення основного договору продовжується на строк за домовленістю сторін.

Проте, вона жодних домовленостей про продовження дії попереднього договору купівлі-продажу від 27 грудня 2011 року з ОСОБА_2 не підписувала, а отже зобов`язання, встановлене попереднім договором (укласти основний договір), припинилось 28 березня 2012 року.

У вересні 2020 року, бажаючи скористатись правом розпорядитись своєю власністю, позивач знайшла покупця земельних ділянок за вигідною для неї ціною. 02 жовтня 2020 року вона звернулась до Макарівського районного суду Київської області із заявою про скасування заходів забезпечення позову у справі № 2-177/11 та для того, щоб не втратити покупця за час, поки суд буде розглядати вказане клопотання, 21 жовтня 2020 року уклала попередній договір купівлі-продажу земельних ділянок з ОСОБА_3 .

Відповідно до пункту 2.1 попереднього договору купівлі-продажу від 16 жовтня 2020 року продавець має намір продати, а покупець купити нерухоме майно, що є предметом цього договору, за ціною, що буде еквівалентною 30 394,40 дол. США. На підтвердження дійсних намірів про наступне укладання основних договорів покупець передав позивачу завдаток в розмірі 5 000 дол. США.

Позивач вказувала, що 12 жовтня 2020 року, очевидно після того як ОСОБА_2 дізнався про те, що вона розпочала процедуру зняття арешту, він приїхав до позивача особисто та почав вимагати передання земельних ділянок та погрожувати.

ОСОБА_2 вимагав віддати землю «по-хорошому», погрожував застосувати щодо неї «відповідні заходи впливу», вимагав «добре усвідомити наслідки своїх дій» і «погоджуватися вирішити питання мирно», поки він це пропонує, казав «зробити правильний вибір, від якого життя буде безпечним та приємним» і висловлював інші подібні фрази, спрямовані на погрози та залякування з метою отримати майно позивача у власність.

Позивач повідомила ОСОБА_2 , що не має більше наміру продавати йому земельні ділянки. Окрім цього, ОСОБА_2 подав їй письмову заяву-повідомлення, у якій він вимагав від неї з`явитись 15 жовтня 2020 року за вказаною адресою для укладення договору купівлі-продажу земельних ділянок. У заяві містяться погрози застосування певних засобів впливу до неї, якщо вона не погодиться відчужити земельні ділянки.

У зв`язку з наведеним вона подала заяву про вчинення кримінального правопорушення за ознаками злочину, передбаченого частиною першою статті 189 КК України (вимагання), до Макарівського відділення поліції Ірпінського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області.

15 жовтня 2020 року вона направила поштою ОСОБА_2 відповідь на його заяву, в якій повідомила про припинення між ними зобов`язань за попереднім договором від 27 грудня 2011 року та просила повернути державні акти на право власності на земельні ділянки серії ЯЖ № 244929 та ЯЖ № 244930.

Як вказувала позивач, ОСОБА_2 достеменно було відомо про відсутність у неї волі та волевиявлення відчужувати йому земельну ділянку.

Разом з тим, 18 листопада 2020 року, готуючись до укладення основного договору купівлі-продажу з покупцем ОСОБА_3 , вона дізналась, що її земельні ділянки вже продані ОСОБА_2 на підставі договору-купівлі продажу від 16 листопада 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Гембарською С. І., зареєстрованого у реєстрі за № 929 та договору купівлі-продажу від 17 листопада 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Гембарською С. І., зареєстрованого у реєстрі за № 930.

Ознайомившись з матеріалами нотаріальної справи, позивач дізналась, що земельні ділянки, в тому числі і та, що є предметом даного спору, без її згоди та відома були продані від її імені нібито її представником ОСОБА_2 своєму братові ОСОБА_2 .

Підставою для такого представництва стала довіреність від 27 грудня 2011 року, посвідчена приватним нотаріусом КМНО Орловською О. Е., зареєстрована в реєстрі за № 7798, якою вона нібито уповноважила ОСОБА_2 та ОСОБА_2 вчиняти від її імені юридично значущі дії. З тексту довіреності вбачається, що вона видана строком на 10 років та дійсна до 27 грудня 2021 року.

Вказувала, що пам`ятає лише факт укладення довіреності на виконання пункту 2.6 попереднього договору купівлі-продажу від 27 грудня 2011 року, відповідно до якого ОСОБА_2 взяв на себе зобов`язання зняти із земельних ділянок заборону (арешт), а вона видала довіреність на право представлення її інтересів.

При цьому ОСОБА_1 зазначала, що не пам`ятає укладення довіреності на вчинення юридичних дій з її майном строком аж на 10 років, інакше б відкликала її. За першої змоги, 19 листопада 2020 року, вона припинила дію вказаної довіреності.

Крім того, посилалась на те, що відповідачі діяли недобросовісно, на шкоду її інтересам. При цьому договір доручення на відчуження земельних ділянок з відповідачами не укладала, довіреність не наділяла їх повноваженнями розпоряджатись її власністю.

Відповідачі, керуючись довіреністю, де вони обидва зазначені як представники, вчинили правочин у своїх інтересах. Один представник продав майно довірителя іншому представнику (своєму брату), навіть не запитавши згоди довірителя, на власний розсуд визначивши ціну, занизивши її. Відповідачі достовірно знали про небажання позивача відчужувати земельні ділянки ОСОБА_2 .

У зв`язку з тим, що земельні ділянки вибули з її власності всупереч її волі на підставі недійсних правочинів, вона змушена звернутись до суду з позовом для захисту своїх прав.

Враховуючи викладене ОСОБА_1 просила суд: 
- визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,9667 га з кадастровим номером 3222782600:05:050:0027, що знаходиться за адресою: Київська область, Макарівський район, Колонщинська сільська рада від 16 листопада 2020 року, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Гембарською С. І., зареєстрований у реєстрі за № 929;
- повернути сторони вказаного договору купівлі-продажу у попередній стан шляхом визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) приватного нотаріуса КМНО Гембарської С. І., індексний номер: 55171882 від 16 листопада 2020 року;
- визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) приватного нотаріуса Макарівського районного нотаріального округу Київської області Ольшевського В. С., індексний номер: 55672551 від 14 грудня 2020 року.

Короткий зміст рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Макарівський районний суд Київської області рішенням від 17 серпня 2021 року у складі судді Тандира О. В., яке Київський апеляційний суд постановою від 14 липня 2022 року залишив без змін, в задоволенні позову відмовив.

Рішення місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, а також враховуючи презумпцію правомірності правочину (договору доручення та виданій на підставі нього довіреності), відсутні підстави вважати, що у ОСОБА_1 було відсутнє волевиявлення на вчинення оспорюваних договорів купівлі-продажу.

Постановою Верховного Суду від 03 травня 2023 року скасовано постанову Київського апеляційного суду від 14 липня 2022 року та направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова Верховного Суду мотивована тим, що суди не звернули уваги на те, що матеріали справи не містять доказів погодження сторонами нового терміну укладення основного договору купівлі-продажу після спливу строку, визначеного у попередньому договорі купівлі-продажу.

Суди не звернули увагу на те, що 15 жовтня 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Гавула В. В. направив на адресу ОСОБА_2 лист, у якому вказано, що зобов`язання, які виникли на підставі попереднього договору купівлі-продажу від 27 грудня 2011 року, припинились 27 березня 2012 року. Попередній договір купівлі-продажу не містить положень про його автоматичну пролонгацію, а про продовження строку дії попереднього договору сторони не домовлялись. Також ОСОБА_1 просила ОСОБА_2 повернути правовстановлюючі документи на земельні ділянки.

Отже, до укладення договору купівлі-продажу між ОСОБА_2 , який діяв в інтересах ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 зазначений покупець був обізнаний про відсутність волевиявлення позивача щодо укладення з ним договору купівлі-продажу.

Суди під час розгляду справи не приділили належної уваги тому, що земельна ділянка з кадастровим номером 3222782600:05:050:0027, яка відчужена на користь ОСОБА_2 його братом ОСОБА_2 , який діяв в інтересах ОСОБА_1 , продана представником за довіреністю, виданою понад вісім років тому, за значно нижчою вартістю ніж така визначена у попередньому договорі купівлі-продажу земельних ділянок від 21 жовтня 2020 року, укладеному між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , та звіті з експертної грошової оцінки земельної ділянки від 31 серпня 2020 року, через значний проміжок часу після припинення зобов`язань за попереднім договором купівлі-продажу від 27 грудня 2011 року. Позивач повідомляла ОСОБА_2 про своє небажання укладати з ним договір купівлі-продажу земельної ділянки та про припинення зобов`язань за попереднім договором купівлі-продажу, укладеним 27 грудня 2011 року, новий строк дії якого між сторонами не був погоджений. У зв`язку з наведеним суди не з`ясували, чи діяли ОСОБА_2 , як представник позивача, та його брат ОСОБА_2 добросовісно, чи відсутня між ними зловмисна змова щодо укладення договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки всупереч інтересам ОСОБА_1 , як її власниці.

Висновки судів першої та апеляційної інстанцій про те, що оспорюваний правочин відповідає інтересам позивача та її внутрішній волі є передчасними.

Київський апеляційний суд постановою від 04 липня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 17 серпня 2021 року скасував та ухвалив нове судове рішення про задоволення позову.

Визнав недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,9667 га, з кадастровим номером 3222782600:05:050:0027, що знаходиться за адресою: Київська область, Макарівський район, Колонщинська сільська рада від 16 листопада 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Гембарською С. І., зареєстрований у реєстрі за № 929.

Повернув сторони договору купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,9667 га, з кадастровим номером 3222782600:05:050:0027, що знаходиться за адресою: Київська область, Макарівський район, Колонщинська сільська рада, від 16 листопада 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Гембарською С. І., зареєстрованого у реєстрі за № 929 у попередній стан шляхом:
- визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) приватного нотаріуса КМНО Гембарської С. І., індексний номер: 55171882 від 16 листопада 2020 року;
- визнання протиправним і скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) приватного нотаріуса Макарівського районного нотаріального округу Київської області Ольшевського В. С., індексний номер: 55672551 від 14 грудня 2020 року.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в сумі 2 102,00 грн.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в сумі 2 102,00 грн.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що ОСОБА_1 в письмовій формі однозначно та беззаперечно висловила свою волю, яка виражалася в небажанні відчужувати земельні ділянки ані відповідачам, ані будь-яким іншим третім особам, крім ОСОБА_3 .

ОСОБА_2 був обізнаний про відсутність волевиявлення позивача щодо укладення з ним договору купівлі-продажу.

Оспорюваний правочин про відчуження земельних ділянок вчинено всупереч волі та волевиявлення ОСОБА_1 , внаслідок чого з її власності вибуло нерухоме майно.

Короткий зміст вимог касаційної скарги 

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2023 року до Верховного Суду, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції 

Верховний Суд ухвалою від 15 серпня 2023 року відкрив касаційне провадження у справі, витребував її із Макарівського районного суду Київської області.

29 серпня 2023 року справу передано колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

Верховний Суд ухвалою від 13 березня 2026 року призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Згідно із протоколом автоматизованого визначення складу колегії суддів від 16 березня 2026 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Мартєв С. Ю., Петров Є. В., Пророк В. В.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 

В касаційній скарзі скаржник посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 761/9285/17, від 07 грудня 2022 року у справі № 522/7002/17, від 12 лютого 2023 року у справі № 606/2459/21 та інших. 

У касаційній скарзі зазначається, що  ОСОБА_2 був не повідомлений про час та місце розгляду справи в апеляційному суді. Суд апеляційної інстанції проігнорував заяву скаржника про відкладення розгляду справи.

ОСОБА_1 двічі отримала від ОСОБА_2 грошові кошти запопереднім договором.

Доводи інших учасників справи

У вересні 2023 року ОСОБА_1 надіслала відзив на касаційну скаргу у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Фактичні обставини справи

Суд встановив, що відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 244929 від 03 березня 2009 року, на підставі договору купівлі-продажу від 17 лютого 2009 року № 202 ОСОБА_1 набула у власність земельну ділянку, площею 0,9667 га, для ведення індивідуального садівництва з кадастровим номером 3222782600:05:050:0027, що знаходиться за адресою: Київська область, Макарівський район, Колонщинська сільська рада.

Також, відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 244930 від 03 березня 2009 року, на підставі договору купівлі-продажу від 17 лютого 2009 року № 202 ОСОБА_1 набула у власність земельну ділянку, площею 0,9667 га, для ведення індивідуального садівництва з кадастровим номером 3222782600:05:050:0028, що знаходиться за адресою: Київська область, Макарівський район, Колонщинська сільська рада.

Вказані земельні ділянки з 2010 по 2013 роки були предметом судового спору за позовом міжрайонного природоохоронного прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київського обласного управління лісового та мисливського господарства, державного підприємства«Макарівське лісове господарство», Макарівської районної державної адміністрації Київської області до ОСОБА_1 та інших відповідачів про визнання незаконними державних актів на право власності на земельні ділянки, визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок та повернення їх до державної власності.

06 квітня 2010 року в межах судової справи за позовом прокурора на вказану земельну ділянку було накладено арешт в якості заходу забезпечення позову.

Макарівський районний суд Київської області рішенням від 28 листопада 2011 року у задоволенні позовних вимог прокурора відмовив в повному обсязі, з чим погодилися апеляційна та касаційна інстанції (судове рішення Апеляційного суду Київської області від 03 квітня 2012 року та судове рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 червня 2013 року).

У 2011 році, до ухвалення у справі рішення першої інстанції, ОСОБА_2 висловив бажання придбати у позивача вказані земельні ділянки.

Так, в період коли спірна земельна ділянка була предметом розгляду за позовом прокурора в інтересах держави до ОСОБА_1 , а саме 27 грудня 2011 року ОСОБА_1 , як продавець, та ОСОБА_2 , як покупець, уклали попередній договір купівлі-продажу вказаних земельних ділянок, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Орловською О. Е. та зареєстрований в реєстрі за № 7797.

Відповідно до пункту 1 попереднього договору, сторони зобов`язувались в строк до 27 березня 2012 року укласти основний договір купівлі-продажу земельних ділянок.

В пункті 2.3 попереднього договору сторони визначили ціну майна в розмірі 160 000,00 грн.

Відповідно до пункту 2.4 попереднього договору ОСОБА_2 до підписання договору передав, а позивач прийняв забезпечувальний платіж у розмірі 160 000 грн, в рахунок оплати ціни продажу.
Згідно із пунктом 2.6 попереднього договору, ОСОБА_2 взяв на себе зобов`язання зняти із спірних земельних ділянок заборону (арешт) та здійснити підготовку усіх необхідних документів для укладення основного договору, для чого позивач передала ОСОБА_2 оригінали державних актів на право власності на земельні ділянки та зобов`язалася видати відповідну довіреність.

Відповідно до пункту 3 попереднього договору, у випадку, якщо основний договір не буде укладено в зазначений термін з причин, які не залежать від волі сторін, за згодою сторін термін оформлення основного договору продовжується на строк за домовленістю сторін.

27 грудня 2011 року позивач довіреністю уповноважила ОСОБА_2 та ОСОБА_2 представляти її інтереси в усіх державних громадських, господарських та інших установах, підприємствах та організаціях незалежно від форм власності, в тому числі в усіх правоохоронних органах, прокуратурі, органах державної влади та місцевого самоврядування, у державних нотаріальних конторах чи у приватних нотаріусів, з питань користування та розпорядження (в тому числі продажу за ціну та на умовах на їх розсуд, обміняти, здати в оренду, передати в іпотеку за її зобов`язаннями та зобов`язаннями третіх осіб), належними ОСОБА_1 на праві власності земельними ділянками, які розташовані на території Колонщинської сільської ради Макарівського району Київської області, цільове призначення яких - ведення індивідуального садівництва.

Згідно із довіреністю від 27 грудня 2011 року, позивач уповноважила відповідачів: подавати від її імені заяви, в тому числі заяву про її сімейний стан та про належність їй майна на праві особистої власності, подавати довідки та інші документи, отримувати необхідні довідки та документи, пов`язані з користуванням та розпорядженням земельними ділянками, представляти її інтереси у відповідних уповноважених органах, зокрема в органах нотаріату, в органах місцевого самоврядування та органах реєстрації нерухомого майна, тощо, вирішувати питання щодо виготовлення та отримання державних актів на земельні ділянки (їх дублікатів), укладати цивільно-правові угоди щодо розпорядження земельними ділянками, в тому числі укладати договори іпотеки, договори про задоволення вимог, договори поруки та інші, отримувати грошові суми за цими угодами, розписуватися за неї, сплачувати належні за неї платежі, пов`язані з користуванням та розпорядженням земельними ділянками, вести від її імені усі судові справи в усіх судових установах тощо.

Вказана довіреність видана терміном на десять років до 27 грудня 2021 року, посвідчена приватним нотаріусом КМНО Орловською О. Е., зареєстрована в реєстрі за № 7798.

Матеріали справи не містять доказів, що відповідачі на підставі довіреності вжили заходів щодо зняття арешту зі спірних земельних ділянок.

02 жовтня 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Макарівського районного суду Київської області із заявою про скасування заходів забезпечення позову (зняття арешту із спірних земельних ділянок), вжитих судом у справі за позовом прокурора.

12 жовтня 2020 року ОСОБА_2 направив позивачу письмову заяву-повідомлення, в якій вимагав від ОСОБА_1 з`явитись 15 жовтня 2020 року за відповідною адресою для укладення основного договору купівлі-продажу земельних ділянок. У заяві також ОСОБА_2 зазначив, що відносно ОСОБА_1 будуть застосовані певні засоби впливу, якщо вона не погодиться відчужити йому земельні ділянки.

15 жовтня 2020 року позивач направила поштою ОСОБА_2 відповідь на його заяву, в якій ОСОБА_1 повідомила про припинення між ними зобов`язань за попереднім договором від 27 грудня 2011 року та просила повернути державні акти на право власності на земельні ділянки серії ЯЖ № 244929 та ЯЖ № 244930.

21 жовтня 2020 року ОСОБА_1 , як продавець, уклала попередній договір купівлі-продажу земельних ділянок з ОСОБА_3 , як покупцем, відповідно до пункту 2.1 якого сторони у строк до 16 жовтня 2021 року зобов`язуються укласти та оформити договори купівлі-продажу земельних ділянок, що знаходяться за адресою: Київська область, Макарівський район, Колонщинська сільська рада, за ціною, що буде еквівалентною 15 197,40 дол. США

Згідно із пунктом 2.2 договору від 21 жовтня 2020 року на підтвердження дійсних намірів про наступне укладання основних договорів покупець передав позивачу завдаток в розмірі 5 000 дол. США, про що також свідчить розписка.

05 листопада 2020 року Макарівський районний суд Київської області постановив ухвалу, якою скасував заходи забезпечення позову та звільнив земельні ділянки з-під арешту.

16 листопада 2020 року між позивачем, від імені якої на підставі довіреності від 27 грудня 2011 року діяв ОСОБА_2 , як продавцем, та ОСОБА_2 , як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,9667 га, для ведення індивідуального садівництва з кадастровим номером 3222782600:05:050:0027, що знаходиться за адресою: Київська область, Макарівський район, Колонщинська сільська рада, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Гембарською С. І., зареєстрований у реєстрі за № 929.

Згідно із пунктом 2.1 вказаного договору від 16 листопада 2020 року, сторони домовилися, що вартість відчужуваної земельної ділянки становить 80 000 грн, а згідно з пунктом 2.3 договору згідно звіту з експертної грошової оцінки ринкова вартість земельної ділянки складає 252 376 грн.

Відповідно до пункту 3.1 договору від 16 листопада 2020 року, продавець свідчить, що земельна ділянка, що відчужується, до моменту укладення цього договору нікому іншому не продана, не подарована, не передана як внесок до статутного капіталу юридичної особи, іншим способом не відчужена, під арештом не перебуває, судового спору щодо неї, прав третіх осіб у зв`язку із наймом, орендою, тимчасовим використанням щодо зазначеної ділянки немає.

Як передбачено пунктом 6.8 договору від 16 листопада 2020 року, сторони цього договору стверджують, що цей договір не приховує інший правочин, вчинений з метою створення правових наслідків, які обумовлюються цим договором.

Право власності на земельну ділянку, площею 0,9667 га, для ведення індивідуального садівництва з кадастровим номером 3222782600:05:050:0027, що знаходиться за адресою: Київська область, Макарівський район, Колонщинська сільська рада, на підставі договору купівлі-продажу від 16 листопада 2020 року зареєстровано за ОСОБА_2 у встановленому законом порядку, про що свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

З витягу про реєстрацію в єдиному реєстрі довіреностей відомо, що 19 листопада 2020 року за заявою ОСОБА_1 припинено дію її довіреності від 27 грудня 2011 року.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права 
і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. За своєю суттю ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17).

Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Підстави недійсності правочинів, коли внутрішня воля особи не відповідає правовим наслідкам укладеного правочину, визначено у статтях 229-233 ЦК України.

Волевиявлення є важливим чинником, без якого неможливо вчинення правочину, що узгоджується зі свободою договору, установленою статтею 627 ЦК України.

Верховний Суд у постанові від 06 березня 2019 року у справі № 145/374/17 зазначив: «З урахуванням приписів статті 202 ЦК правочином є поєднання внутрішньої волі та волевиявлення сторін і воля учасників правочину полягає в їх обопільній, добровільній, усвідомленій згоді спільно досягти певної законної мети (набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки) шляхом прийняття на себе певних прав і обов`язків. Таким чином, підставою для визнання недійсним договору за частиною першою статті 215 ЦК може бути встановлений судом дефект такого елемента правочину, як воля його учасника (учасників) - відсутність волі на укладення правочину або невідповідність волі та волевиявлення учасника (учасників) в момент вчинення правочину».

З матеріалів справи відомо, що 27 грудня 2011 року ОСОБА_1 , як продавець, та ОСОБА_2 , як покупець, уклали попередній договір купівлі-продажу земельних ділянок, який посвідчено нотаріально. В цьому попередньому договорі визначено, що сторони договору зобов`язалися укласти основний договір купівлі-продажу земельної ділянки, в тому числі і з кадастровим номером 3222782600:05:050:0027, в строк до 27 березня 2012 року. Крім цього, в попередньому договорі сторони погодили, що термін оформлення основного договору продовжується на строк за домовленістю сторін.

Тобто, сторони, укладаючи попередній договір купівлі-продажу, визначили граничний строк укладення основного договору купівлі-продажу - до 27 березня 2012 року, а також погодили умови, за наявності яких цей строк підлягає продовженню у разі неукладення основного договору у визначений період.

Суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не укладали основний договір купівлі-продажу земельних ділянок у період з 27 грудня 2011 року по 27 березня 2012 року, а також сторони не погоджували новий строк його укладення після спливу визначеного попереднім договором терміну, який не передбачав автоматичної пролонгації.

Водночас листом від 15 жовтня 2020 року позивач повідомила відповідача про припинення 27 березня 2012 року зобов`язань за попереднім договором, відсутність домовленостей щодо продовження строку його дії, небажання укладати основний договір та вимагала повернути державні акти на земельні ділянки, які передані разом із довіреністю 27 грудня 2011 року.

З наведеного вбачається, що ОСОБА_1 у письмовій формі чітко, однозначно та беззаперечно висловила свою правову позицію щодо подальшої долі належних їй земельних ділянок, яка полягала у відсутності наміру їх відчужувати ні на користь відповідачів, ні будь-яких інших третіх осіб, за винятком ОСОБА_3 , якому вона погоджувалася здійснити їх відчуження.

Матеріалами справи підтверджується, що зазначений лист від 15 жовтня 2020 року був особисто отриманий ОСОБА_2 11 листопада 2020 року, що свідчить про належне доведення до його відома змісту волевиявлення позивача та виключає можливість посилання на необізнаність із її позицією.

Отже, станом на момент укладення 16 листопада 2020 року договору купівлі-продажу між ОСОБА_2 , який діяв від імені та в інтересах ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 , покупець був достеменно обізнаний про відсутність волевиявлення позивача на укладення з ним такого правочину, а відтак усвідомлював, що відповідний договір укладається всупереч її прямо висловленій волі.

Відповідно до зазначеного, суд апеляційної інстанції обґрунтовано дійшов до висновку про те, що оспорюваний правочин про відчуження земельних ділянок вчинено всупереч волі та волевиявлення ОСОБА_1 , внаслідок чого з її власності вибуло нерухоме майно.

Крім того, слід звернути увагу на те, що земельну ділянку з кадастровим номером 3222782600:05:050:0027 16 листопада 2020 року було відчужено на користь ОСОБА_2 його братом - ОСОБА_2 , який діяв за довіреністю від імені ОСОБА_1 , виданою понад вісім років до укладення правочину. Продаж здійснено за ціною, істотно нижчою від погодженої у попередньому договорі купівлі-продажу, а також після припинення зобов`язань за попереднім договором від 27 грудня 2011 року.

Відповідно до статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Верховний Суд у постанові від 29 серпня 2018 року у справі № 522/15095/15-ц зазначив, що така домовленість має місце у разі умисної змови представника з контрагентом, коли воля довірителя підміняється волею представника, що спричиняє несприятливі наслідки для особи, яку представляють.

Матеріали справи свідчать, що відповідачі, будучи представниками позивача за довіреністю від 27 грудня 2011 року, уклали правочин у власних інтересах: один представник продав майно довірителя іншому представнику - своєму брату без згоди позивача та самостійно визначив ціну. При цьому договір було укладено після отримання ОСОБА_2 листа ОСОБА_1 від 15 жовтня 2020 року, в якому вона прямо висловила небажання відчужувати земельні ділянки на їх користь і вимагала повернення правовстановлюючих документів. Крім того, зобов`язання щодо укладення основного договору між сторонами припинилися ще у березні 2012 року.

За таких обставин апеляційний суд (із врахуванням вказівок постанови Верховного Суду 03 травня 2023 року у цій справі) зробив правильний висновок, що відповідачі діяли недобросовісно та всупереч інтересам позивача. Якщо ОСОБА_2 вважав свої права порушеними через неукладення основного договору, він мав захищати їх у спосіб, передбачений частиною другою статті 635 ЦК України, а не шляхом укладення договору із повіреним позивача.

З огляду на викладене, вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 16 листопада 2020 року є обґрунтованою, як і застосування наслідків недійсності правочину шляхом повернення сторін у попередній стан відповідно до статті 216 ЦК України.

Довід касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 нібито двічі отримала від ОСОБА_2 грошові кошти за попереднім договором, не спростовує правильності висновків суду апеляційної інстанції та не має правового значення для вирішення спору з огляду на таке.

По-перше, сам по собі факт отримання грошових коштів за попереднім договором купівлі-продажу не породжує переходу права власності на нерухоме майно та не надає стороні права самостійно вчиняти основний договір поза волею власника. Відповідно до положень статті 635 ЦК України попередній договір створює лише обов`язок сторін у майбутньому укласти основний договір, але не замінює його та не є підставою для відчуження майна.

По-друге, зобов`язання сторін за попереднім договором від 27 грудня 2011 року припинилися після спливу встановленого строку для укладення основного договору, а доказів його продовження матеріали справи не містять. Отже, навіть у разі передачі грошових коштів такі обставини не могли створювати у відповідача будь-якого чинного права вимагати відчуження земельних ділянок або діяти всупереч волевиявленню власника.

По-третє, у випадку, якщо відповідач вважав, що його право порушене у зв`язку з неукладенням основного договору або неповерненням коштів, він мав можливість захищати його у встановленому законом порядку шляхом пред`явлення відповідних вимог, у тому числі майнового характеру, а не шляхом укладення договору купівлі-продажу із представником довірителя за відсутності його згоди.

Крім того, матеріалами справи підтверджено, що на момент укладення оспорюваного договору відповідач був обізнаний про пряму та однозначно висловлену волю ОСОБА_1 щодо небажання відчужувати земельні ділянки на його користь, що виключає можливість посилання на добросовісність його поведінки.

Таким чином, наведений довід касаційної скарги не спростовує встановлених судами обставин справи, не впливає на правову оцінку спірного правочину та не є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Доводи скаржника про те, що ОСОБА_2 був не повідомлений про час та місце розгляду справи в апеляційному суді є безпідставними та спростовуються матеріалами справи, зокрема, рекомендованим повідомленням про вручення та заявою про відкладення розгляду справи (т. 3 а. с. 98, 127).

Довід касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції нібито безпідставно проігнорував заяву скаржника про відкладення розгляду справи, є необґрунтованим та не свідчить про порушення норм процесуального права з огляду на таке.

Відповідно до положень цивільного процесуального законодавства відкладення розгляду справи є правом суду, а не його обов`язком, і допускається лише у разі наявності поважних причин, належним чином підтверджених доказами. Саме по собі подання відповідної заяви не зумовлює автоматичного відкладення розгляду справи.

Матеріали справи не містять доказів існування об`єктивних та непереборних обставин, які б унеможливлювали участь скаржника або його представника у судовому засіданні, а також не свідчать про те, що така заява була належно обґрунтована чи підтверджена відповідними доказами.

Суд апеляційної інстанції, діючи в межах наданих йому процесуальних повноважень та з урахуванням принципу розумності строків розгляду справи, мав право вирішити питання про можливість розгляду справи за наявними матеріалами, зокрема за відсутності сторони, яка була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання.

Подана зава про відкладення розгляду справу була вирішена апеляційним судом, що відображено у тексті оскаржуваної постанови апеляційного суду. Зокрема, апеляційний суд вказав, що відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідачів.

За таких обставин сам по собі розгляд справи за відсутності скаржника не свідчить про порушення його процесуальних прав, а наведений довід фактично зводиться до незгоди з процесуальними діями суду апеляційної інстанції, що не є підставою для скасування судового рішення.

Посилання в касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 761/9285/17, від 07 грудня 2022 року у справі № 522/7002/17, від 12 лютого 2023 року у справі № 606/2459/21 та інших є безпідставними, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Отже, доводи касаційної скарги не спростовують зроблені у справі висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції, підстав вийти за межі доводів касаційної скарги судом касаційної інстанції не встановлено.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Верховний Суд встановив, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають.

Враховуючи наведене, Верховний Суд робить висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану постановусуду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 04 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач 	А. І. Грушицький 	
Судді 	І. В. Литвиненко  С. Ю. Мартєв  Є. В. Петров 	
	В. В. Пророк