КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
№ 22-ц/824/5175/2026

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
м. Київ Справа № 369/18089/24
12 лютого 2026року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.
суддів - Оніщука М.І.
- Шебуєвої В.А.
при секретарі - Можарівській М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Якушева Станіслава Ігоровича на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 жовтня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Лисяк К.О., у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом, у якому просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь: суму забезпечувального платежу в розмірі 476 325 грн; штраф - 47 632,50 грн; три відсотки річних - 68 598,61 грн; інфляційні збитки - 302 923,75 грн; судовий збір в розмірі 8 954,80 грн, витрати на правову допомогу в розмірі 25 000 грн.
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилалася на те, що 24 липня 2018 року між нею та ОСОБА_2 було укладено попередній договір, за умовами якого сторони зобов`язалися у майбутньому, на умовах і в порядку, визначених цим Договором, укласти і належним чином нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу житлового приміщення - квартири в житловому будинку, який знаходиться на стадії будівництва та споруджується за будівельною адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці з кадастровим 3222487001:01:008:5180. Продавець зобов`язався ввести будинок в експлуатацію в ІІ кварталі 2019 року, а основний договір повинен бути укладений сторонами не пізніше 6 місяців з дня введення будинку в експлуатацію, ціна квартири становить 481 300 грн при площі квартири 36,5 кв. м. 
На виконання домовленості нею сплачено забезпечувальний платіж в сумі 476 325 грн. Станом на серпень 2023 року договір купівлі-продажу квартири так і не укладений.
Між сторонами договору досягнуто домовленості про повернення їй сплачених коштів в розмірі 476 325 грн та сплати 10 % штрафу в розмірі 47 632,50 грн протягом семи днів з моменту отримання відповідного листа. 
Грошові кошти вона просила повернути на користь її сина ОСОБА_3 , оскільки сама перебуває за кордоном через військову агресію. Проте ні вона, ні її син кошти так і не отримали на час подання позову. 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 жовтня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач обрала неналежний спосіб захисту своїх порушених прав, а суд не може самостійно змінити підстави чи предмет позову.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 02 грудня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Якушев С.І. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов частково, стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1  грошові кошти у загальному розмірі 847 847,36 грн, у тому числі: 476 325,00 грн, як безпідставно набуті; 68 598, 61 грн - 3 % річних; 302 923,75 грн - інфляційні збитки.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги заявник вказує на те, що неправильна юридична кваліфікація позивачем і відповідачами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (пункт 83 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18)).
У зв`язку із цим суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх і застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (пункт 7.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)).
Тобто, суд першої інстанції, відмовляючи у позові не дотримався принципів ex officio та ura novit curia ("суд знає закони"), посилаючись виключно на те, що позивачем обрано не правильну норму права для застосування у вказаних правовідносинах.
Звертає увагу на те, що ефективним способом захисту у вказаних правовідносинах є саме вимога про стягнення коштів, що і було предметом позову, разом з тим нормою застосування має бути саме ст. ст. 216, 1212 ЦК України, на чому в подальшому і наголошувала сторона позивача.
Отже, суд першої інстанції, всупереч численним висновкам Верховного Суду у схожих правовідносинах, незаконно відмовив у позові посилаючись виключно на неправильне застосування позивачем норми права, при застосуванні у вказаному правочині.
Більш того, як було зазначено судом першої інстанції, позивач 24 липня 2025 року надав додаткові пояснення, в яких останній зазначав, що при розгляді справи, та прийнятті рішення, суду слід застосовувати саме норми статей 216, 1212 ЦК України.
Разом з тим, судом першої інстанції було помилково виснувано, що вказані пояснення не є «зміною підстав позову». Вказаний висновок суду першої інстанції не відповідає висновку, викладеному у постанові КЦС ВС від 31.01.2024 № 201/4160/19 (61-10524св23).
В судове засідання з`явився представник позивача  ОСОБА_1 - адвокат Якушев С.І., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, а тому колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд справи без участі не з`явившихся сторін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню, з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що 24 липня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підписано попередній договір.
За умовами договору сторони зобов`язалися у майбутньому, на умовах і в порядку, визначених цим договором, укласти і належним чином нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу житлового приміщення - квартири в житловому будинку, який знаходиться на стадії будівництва та споруджується за будівельною адресою: АДРЕСА_1 на земельній ділянці з кадастровим 3222487001:01:008:5180. 
Сторони договору погодили, що межі та планування квартири позначено на викопіюванні з поверхового плану будинку, що додається до цього Договору, за будівельним №9 загальною площею 36,5 кв.м, що знаходиться на другому проектному поверсі, площа приміщень підлягає уточненню за паспортом, виданим бюро технічної інвентаризації, але не повинна відрізнятись більш ніж на 10% від площі, зазначеної у цьому пункті.
Продавець зобов`язався ввести будинок в експлуатацію в ІІ кварталі 2019 року, а основний договір повинен бути укладений сторонами не пізніше 6 місяців з дня введення будинку в експлуатацію. (п.п.1.1-1.2 договору). Ціна квартири становить 481 300 грн при площі квартири 36,5 кв. м (п.2.1 договору).
Сторони договору також погодили, що покупець передав продавцю до укладення цього договору забезпечувальний платіж у повному обсязі, а саме 476 325 грн. (п.4.5 договору). 
Факт сплати коштів у визначеному розмірі сторонами під час розгляду справи не оспорювався.
Відповідно до частини першої статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Частиною першою статті 635 ЦК України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.
Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.
Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.
Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.
Частиною першою статті 546 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Відповідно до частин першої, другої статті 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання.
Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Отже, оскільки укладення угоди (попереднього договору) від 24 липня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було обумовлене наявністю у сторін намірів щодо укладення в подальшому договору купівлі-продажу нерухомого майна, який згідно з частиною першою статті 657 ЦК України підлягає нотаріальному посвідченню, то недотримання сторонами вимог щодо нотаріального посвідчення попереднього договору вказує про його нікчемність відповідно до частини першої статті 220 ЦК України.
Оскільки укладений між сторонами правочин нікчемний, відповідно передані за таким правочином кошти не є авансом чи завдатком, чи забезпечувальним платежем.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відсутність між сторонами зобов`язань унеможливлює стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів на підставі статті 571 ЦК України, якою визначено правові наслідки порушення або припинення зобов`язання, забезпеченого завдатком.
До вимог про повернення виконаного за недійсним правочином застосовуються положення глави 83 ЦК України (набуття, збереження майна без достатньої правової підстави).
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.
Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
Положення частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Отримане однією із сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого отримання.
Отже, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
Зазначені висновки викладено у постанові Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 357/8975/20.
Встановлено, що спірні правовідносини не є договірними, тому заявлені позивачем вимоги повинні вирішуватися відповідно до статті 1212 ЦК України.
Разом з цим, вимог про стягнення з відповідача безпідставно отриманих коштів на підставі статті 1212 ЦК України  ОСОБА_1 не заявляла.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність / відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний позивачем спосіб.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.
Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.
Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно змінювати предмет та правові підстави позову.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 зазначила, що спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.
Враховуючи наведене, встановивши, що спірні правовідносини не є договірними, а тому заявлені позивачем вимоги повинні вирішуватися відповідно до статті 1212 ЦК України, проте відповідних вимог позивач не заявляла, а судпозбавлений можливості самостійно змінювати предмет та правові підстави позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції. Судом першої інстанції повно встановлено обставини, що мають значення для справи, висновки суду відповідають наявним у матеріалах справах доказам.
Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 жовтня 2025 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.
Керуючись статтями 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - адвоката Якушева Станіслава Ігоровича залишити без задоволення.
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 20 лютого 2026 року

Головуючий Судді