Справа № 459/1852/21 Головуючий у 1 інстанції: Мельникович М.В. 
Провадження № 22-ц/811/981/25 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

27 березня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі: 
головуючого судді: Шандри М.М.
суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.
секретаря: Чижа Л.М.
за участю: представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , 
представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 21 лютого 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: державний нотаріус Червоноградської державної нотаріальної контори Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Стеців М.Р., про визнання заповіту недійсним (встановлення нікчемності правочину),
ВСТАНОВИЛА:
ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 , в якому просила визнати недійсним (встановити нікчемність) заповіту, вчиненого від імені ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідченого 14.12.2020 державним нотаріусом Червоноградської державної нотаріальної контори Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Стеців М.Р. і зареєстрованого в реєстрі за № 2-1083, 2-1084.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який був батьком ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_3 14.12.2020 (за чотири дні до смерті ОСОБА_5 ) державним нотаріусом Червоноградської державної нотаріальної контори Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Стеців М.Р. посвідчено заповіт від імені ОСОБА_5 та зареєстровано в реєстрі за № 2-1083. № 2-1084. Відповідно до заповіту ОСОБА_5 все своє нерухоме та рухоме майно, яке належало йому на день смерті, де б воно не знаходилось та у чому б воно не полягало, заповів своїй дочці від другого шлюбу, відповідачці ОСОБА_3 . Заповіт не був підписаний особисто ОСОБА_5 у зв`язку з незадовільним станом його здоров`я, тому посвідчення заповіту відбувалося в присутності свідків ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , а підписаний заповіт був ОСОБА_8 від імені ОСОБА_5 . 
Позивачка вважає, що вказаний заповіт має бути визнаний судом недійсним (чи слід встановити його нікчемність) у зв`язку з тим, що він не відповідав і не міг відповідати волі заповідача ОСОБА_5 , оскільки останній перебував у важкому стані після захворювання, який перешкоджав йому усвідомлювати свої дії. Крім цього, заповіт посвідчений з порушенням вимог щодо його форми та порядку його посвідчення, що згідно ст. 1257, 225 ЦК є підставою для визнання його недійсним (нікчемним). Звертає увагу, що 14.12.2020 ОСОБА_5 при посвідченні заповіту не міг бути в приміщенні Червоноградської ДНК в силу власного важкого захворювання. Відтак, такий заповіт складався і посвідчувався взагалі без участі заповідача та у його відсутності в місці складання заповіту, яке зазначено в тексті заповіту. 
На підставі наведеного ОСОБА_1 просила задовольнити її позов. 
Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 21.02.2025 у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , подавши апеляційну скаргу.
В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Зазначає, що заповіт не був підписаний особисто ОСОБА_5 у зв`язку з незадовільним станом його здоров`я. Тому посвідчення заповіту відбувалося в присутності свідків ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , а підписаний заповіт був ОСОБА_8 від імені ОСОБА_5 . Вважає, що вищевказаний заповіт має бути визнаний судом недійсним у зв`язку з тим, що він не відповідав і не міг відповідати волі заповідача ОСОБА_5 , оскільки останній перебував у важкому стані після захворювання, який перешкоджав йому усвідомлювати свої дії. Також представник зазначив, що заповіт посвідчений з порушенням вимог щодо його форми та порядку його посвідчення, що згідно ст. 1257, 225 ЦК є підставою для визнання його недійсним (нікчемним). Звертає увагу, що 14.12.2020 ОСОБА_5 при посвідченні заповіту не міг бути в приміщенні Червоноградської ДНК в силу власного важкого захворювання. Відтак, такий заповіт складався і посвідчувався взагалі без участі заповідача та у його відсутності в місці складання заповіту, яке зазначено в тексті заповіту. Отже, враховуючи важкий стан здоров`я ОСОБА_5 , вважає, що останній не міг його особисто, як прочитати так і підписати, що підтверджує відсутність у нього вільного волевиявлення. Відтак, зазначені обставини свідчать про недійсність (нікчемність) даного заповіту.
Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.
У судовому засіданні апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу, представник ОСОБА_3 – ОСОБА_4 заперечив проти задоволення апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).
Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Колегія суддів вважає, що рішення суду таким вимогам відповідає.
Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 (до одруження ОСОБА_9 ) є донькою ОСОБА_5 та ОСОБА_10 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 12.01.1982.
Відповідачка ОСОБА_3 є донькою ОСОБА_5 від другого шлюбу з ОСОБА_11 .
Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 22.12.2020 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
14.12.2020 ОСОБА_5 на випадок своєї смерті зробив розпорядження (заповіт), відповідно до якого все нерухоме та рухоме майно, яке до дня його смерті виявиться належним йому, у чому б таке не полягало, де б воно не знаходилося як набуте до написання заповіту, так і отримане після його посвідчення до моменту смерті, заповів відповідачці ОСОБА_3 .
Із заповіту вбачається, що у зв`язку з незадовільним станом здоров`ям ОСОБА_5 , на його особисте прохання та в його присутності, після прочитання заповіту вголос, виходячи з його особистого волевиявлення текст заповіту підписано гр. ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Заповіт записаний нотаріусом зі слів ОСОБА_5 та повністю прочитаний уголос заповідачу до його підписання у присутності свідків: ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Особи заповідача та свідків встановлено, їх дієздатність перевірено. 
Заповіт складений та посвідчений державним нотаріусом Червоноградської державної нотаріальної контори Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Стеців М.Р. та зареєстрований в реєстрі за № 2-1083. 2-1084.
Після смерті ОСОБА_5 державним нотаріусом Червоноградської державної нотаріальної контори Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Стеців М.Р. 14.01.2021 заведена спадкова справа № 6/2021, зареєстрована у Спадковому реєстрі за № 67059316.
Із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 звернулися: 14.01.2021 – ОСОБА_3 та 26.05.2021 – ОСОБА_1 .
Із витягу з медичної карти стаціонарного хворого № 10353 вбачається, що ОСОБА_5 перебував на стаціонарному лікуванні у КП «ЦМЛ ЧМР» з 27.11.2020 по 11.12.2020 у неврологічному відділенні. У витязі зазначено діагноз: гостра ішемія обох півкуль мозочка та двох потиличних часток з зоровими розладами та порушенням статико-координаторної функції. Гіпертонічна хвороба ІІІ ст. 2 ст., ризик IV, цукровий діабет II тип. Виписаний додому з поліпшенням та з подальшою рекомендацією спостереження сімейного лікаря.
З медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_5 № 10353 встановлено, що при поступленні у лікарню ОСОБА_5 оглядався лікарем та ним були описані такі симптоми: заторможеність, порушення мови та когнітивні розлади в останнього. Також лікарем приймального відділення було відмічено, що ОСОБА_5 близько тижня перед госпіталізацією потрапив в ДТП. За час перебування на лікуванні у записах лікуючого лікаря (щоденники), які містяться у медичній карті, в описах стану ОСОБА_5 було відмічено підвищення артеріального тиску, відмічались скарги на порушення зору, головні болі та простежувалась елементи дизартрії. Разом з тим, впродовж лікування у стані ОСОБА_5 простежувалась позитивна динаміка, останній перебував у свідомості, був орієнтований, на фоні лікування особисто відмічав покращення та поліпшення зору. За час перебування ОСОБА_5 27.11.2020 останньому проводилось інструментальне обстеження комп`ютерна томографія голови.
Відповідно до медичної карти стаціонарного хворого Червоноградської ЦМЛ №10992, ОСОБА_5 в період з 17.12.2020 по 18.12.2020 перебував на лікування у неврологічному відділенні міської лікарні та помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Із протоколу паталогоанатомічного дослідження № 393 від 21.12.2020, вбачається, що причиною смерті ОСОБА_5 , окрім ішемічного інсульту обох півкуль мозочка та лівої потиличної частки головного мозку, також був набряк головного мозку.
Згідно з висновком судово – психіатричного експерта № 709 від 14.12.2022 із сукупного аналізу наданих об`єктів експертизи (матеріали цивільного провадження, медична документація) експертам дає змогу припустити, що ОСОБА_5 на час укладення правочину міг перебувати у стані порушеної свідомості. Таке експертне припущення випливає з наступного: під час поступлення при першому епізоді лікування ОСОБА_5 самостійно підписав повідомлення щодо згоди обробки його персональних даних (27.11.2020), однак, при укладенні оспорюваного заповіту (через 17 днів) його заповіт був підписаний довіреною особою в присутності свідків. Разом з тим, при виписці з лікарні ОСОБА_5 , як вказано у медичній документації з поліпшенням (11.12.2020), у діагнозі не фігурують виражені розлади функціонування опорно-рухової системи (парези, паралічі рук), які б унеможливлювали здатність ОСОБА_5 самостійно підписатись. Вдруге на лікування ОСОБА_5 поступив у важкому стані (через 3 дні після укладення заповіту). Дані інструментальних обстежень (КТ головного мозку), клінічна картина хворобливого стану свідчать на користь негативної динаміки перебігу хвороби, тому виникає певна невизначеність щодо встановлення психічного стану ОСОБА_5 на час укладення заповіту. Разом з тим, інших переконливих даних щодо психічного стану ОСОБА_5 у цей період немає. Відповідно, у зв`язку з недостатністю даних про психічний стан ОСОБА_5 на момент укладення ним заповіту, відповісти на поставлене запитання не надається можливим. У зв`язку з недостатністю даних про психічний стан ОСОБА_5 на момент укладення ним заповіту, відповісти на поставлене запитання не надається можливим.
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).
Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно із частиною першою статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов`язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача.
Відповідно до частини другої статті 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.
Статтею 1247 ЦК України встановлено загальні вимоги до форми заповіту, за якими заповіт повинен складатися у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, має бути особисто підписаний заповідачем (якщо особа не може підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу). Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.
Відповідно до частини другої статті 1248 ЦК України нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.
Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).
Згідно з частиною другою статті 1253 ЦК України у випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою.
Пунктами 5-6 глави 9 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 (далі - Порядок № 296/5), передбачено, що якщо фізична особа внаслідок фізичної вади, хвороби або іншої причини не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа, яка визначається зазначеною фізичною особою. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не мала змоги підписати документ, зазначається у тексті документа та в посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено. Якщо фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, має вади зору або з інших причин не має змоги самостійно прочитати документ, нотаріус уголос прочитує їй текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка.
Пунктами 1.8., 1.11. глави 3 розділу ІІ Порядку № 296/5 передбачено, що якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою. На бажання заповідача, а також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись не менше ніж при двох свідках. Свідками можуть бути особи з повною цивільною дієздатністю. Текст заповіту має містити відомості про особи свідків, а саме: прізвище, ім`я, по батькові кожного з них, дату народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого було встановлено особу свідка. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому.
У частині першій статті 1257 ЦК України встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог ЦК України щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.
Частиною другою статті 1257 ЦК України передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
У постанові Верховного Суду від 05.06.2019 у справі № 665/1935/16-ц (провадження № 61-19718св18) вказано, що недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником тощо).
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначала, що складаючи оспорюваний заповіт на користь ОСОБА_3 , ОСОБА_5 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, оскільки перебував у важкому стані. Крім цього покликалася на складення заповіту з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Відповідно до частин першої, другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції встановив, що 14.12.2020 державним нотаріусом Червоноградської державної нотаріальної контори Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) Стеців М.Р.посвідчено заповіт ОСОБА_5 з його слів з використанням загальноприйнятих технічних засобів. На прохання ОСОБА_5 заповіт підписано ОСОБА_8 в присутності двох свідків – ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . У тексті заповіту та у посвідчувальному написі зазначено причину, з якої заповіт не підписаний особою, що його вчиняє (у зв`язку з незадовільним станом здоров`я), заповіт перед підписанням зачитано уголос, підписано іншою особою замість заповідача та посвідчено при свідках, зміст статей 1233, 1241, 1254, 1257, 1307 ЦК України нотаріусом заповідачу роз`яснено; у посвідчувальному написі нотаріуса зазначено, що особи заповідача, свідків та особа, яка підписувала заповіт замість заповідачки, встановлені, а їх дієздатність перевірено. Наведене свідчить, що заповіт відповідає вимогам законодавства щодо його посвідчення.
Судом першої інстанції під час розгляду справи також встановлено, що у зв`язку із незадовільним станом здоров`я, в силу того, що ОСОБА_5 не міг пересуватись та пандуса біля нотаріальної контори не було, заповідач під час укладення заповіту перебував у машині, запаркованій біля приміщення нотаріальної контори. Нотаріус, підійшовши до машини, запитала у ОСОБА_5 , який документ останній бажає оформити: договір дарування чи заповіт. У відповідь ОСОБА_5 повідомив, що хоче укласти заповіт на доньку ОСОБА_12 . Також він підтвердив, що присутні люди йому всі знайомі. Підписантом заповіту був ОСОБА_8 . Свідками були: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 . Оформлення та складання тексту заповіту відбувалось у приміщенні нотаріальної контори. Після цього, нотаріус підійшла до автомобіля із роздрукованим текстом заповіту та зачитала його уголос свідкам, підписанту та ОСОБА_5 . На запитання нотаріуса до ОСОБА_5 : чи відповідає все зачитане його волі, останній махнув головою та відповів «так». Заповіт підписував підписант ОСОБА_8 , оскільки спадкодавець повідомив, що сам підписати не зможе. Після погодження свідки повернулись до приміщення нотаріальної контори для підпису документів. В подальшому, нотаріус ОСОБА_13 винесла до автомобіля заповіт та віддала його ОСОБА_5 .
Позивачка покликається на порушення в даному випадку процедури посвідчення заповіту, оскільки зазначене в заповіті місце складення та його посвідчення не відповідає дійсному, а тому вважає, що такий заповіт є нікчемний.
Так, у частині першій статті 1257 ЦК України встановлено правило про нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог ЦК України щодо особи заповідача, а також заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення.
Зміст частини першої статті 1257 ЦК України у смисловому зв`язку з іншими нормами дає підстави вважати, що порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у главі 85 ЦК України, зокрема у статтях 1247-1249, 1253 ЦК України (постанови Верховного Суду від 08.11.2023 у справі № 466/9242/21 (провадження № 61-4349св23); від 10.04.2024 у справі № 683/1110/21, провадження № 61-471св24).
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що під час посвідчення оспорюваного заповіту нотаріус дотрималася вимог статей 1247, 1248 ЦК України,азаповіт відповідає вимогам законодавства щодо його посвідчення.
Посилання позивача на суперечності щодо місця складання заповіту не можуть свідчити про його нікчемність, оскільки місце, як і час складення заповіту, не належить до форми та змісту заповіту, а по своїй суті є реквізитом заповіту, а неточності у заповіті щодо місця та часу його складення не має наслідком його недійсність (нікчемність або оспорюваність).
Такі висновки узгоджуються із висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 06.07.2022 у справі № 681/196/20.
Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе, як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Кваліфікація заповіту як нікчемного з мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 в справі № 522/9893/17, провадження № 61-21249св19, постанова Верховного Суду від 20.07.2022 в справі № 461/2565/20, провадження №61- 21209св19).
Суд першої інстанції правильно встановив, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що спадкодавець на час складання заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а його волевиявлення не було вільним та не відповідало його волі. При цьому районний суд виходив з того, що наявні в матеріалах справи докази не свідчать про абсолютну неспроможність ОСОБА_5 на час складання заповіту усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.Покази свідків та пояснення державного нотаріуса підтверджують, що посвідчений заповіт відповідав волі заповідача ОСОБА_5 , який, хоча і не міг розмовляти розбірливо, але перебував у свідомому стані та відповідав на запитання нотаріуса.
Колегія суддів звертає увагу, що сам по собі хворобливий чи важкий стан здоров`я ОСОБА_5 (за відсутності психічних розладів) не свідчить, що заповідач на час посвідчення заповіту не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними. 
Отже, позивачка не надала до суду належних та допустимих доказів порушення вимог чинного законодавства при складанні чи посвідченні заповіту і не довела, що волевиявлення спадкодавця не було вільним та не відповідало його внутрішній волі, тому суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про відсутність підстав для задоволення її позову.
Доводи апеляційної скарги правильних висновків районного суду не спростовують. 
Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення – без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 21 лютого 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня її ухвалення.

Повний текст постанови складено: 27.03.2026

Головуючий  

Судді