ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2026 року 
м. Черкаси

Справа № 700/227/25		
Провадження № 22-ц/821/524/26		
Категорія: 307000000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – Василенко Л. І.,
суддів: Новікова О. М., Сіренка Ю. В.,
секретаря – Кукушкіної А. О., 

учасники справи:
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідачі: Лисянська селищна рада Звенигородського району Черкаської області, Головне управління Пенсійного фонду України у Донецькій області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області на рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 12 грудня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Лисянської селищної ради Звенигородського району Черкаської області, Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області про визнання права власності на спадкове майно, 

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Лисянської селищної ради Звенигородського району Черкаської області, Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області про визнання права власності на спадкове майно.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Красний Луч Луганської області померла її мати – ОСОБА_2 . Після цього, позивач 09.05.2024 звернулася із заявою про прийняття спадщини до Першої Черкаської державної нотаріальної контори, в порядку заміщення Звенигородської державної нотаріальної контори з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, проте 28.09.2024, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у зв`язку з тим, що у позивача відсутня довідка про місце реєстрації та склад сім`ї померлого на день її смерті, тому нотаріус позбавлений можливості встановити осіб, які могли прийняти спадщину шляхом сумісного проживання з померлою особою та у зв`язку з цим перевірити коло спадкоємців. 
Вказала, що 02.08.2011 був посвідчений заповіт від імені ОСОБА_2 у відповідності до змісту якого, спадкодавець розділила своє майно наступним чином та між наступними спадкоємцями: належну їй на праві особистої власності частку житлового будинку з належною часткою земельної ділянки номер АДРЕСА_1 , вона заповіла на ім`я ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , а все інше майно де б воно не було і з чого б воно не складалося на день її смерті, заповіла на ім`я позивача.
В подальшому позивачу стало відомо, що у спадкодавця наявні грошові кошти, накопичені у Пенсійному фонді.
Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області у справі № 700/764/24 від 08.01.2025 було задоволено позовній вимоги позивача та визнано за нею право власності за заповітом на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована в адміністративних межах с. Шестеринці Звенигородського району Черкаської області, яка належала ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серія ЧР № 008044 від 13.12.2004. 
Про наявність грошових коштів стало відомо після розгляду справи Лисянським районним судом. 09.10.2024, під час вжиття заходів для збору інформації щодо обсягу спадкового майна, представником позивача було подано адвокатський запит до Звенигородської державної нотаріальної контори, з метою отримання копії спадкової справи, однак, станом на 04.03.2025 відповідь на запит не надійшла, встановити обсяг грошових коштів не є можливим, що і стало причиною звернення з позовом до суду.
Враховуючи викладене вище, позивач просила визнати за нею право власності на спадкове майно за заповітом, а саме пенсію, яка належала її матері ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , але не була нею одержана за життя.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 12 грудня 2025 року позов задоволено. 
Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за заповітом право власності на грошові кошти у вигляді недоотриманої пенсії, що належала ОСОБА_2 за період з 01.04.2016 по день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Донецькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 недоотриману пенсію, що належала спадкодавцю ОСОБА_2 , за період з 01.04.2016 по 20.03. 2024.
Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області на користь держави судові витрати по сплаті судового збору у сумі 2 422,40 грн.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що рішення про скасування вже призначеної довічної пенсії спадкодавцеві суду не надано, а за змістом наданих пояснень вбачається, що таке рішення органами ПФУ не приймалось, а тому, в даному випадку, призначена довічна пенсія спадкодавця мала обліковуватися в будь-якому разі, навіть за умови її не нарахування та не виплати (внаслідок призупинення виплати).
Крім того, зазначив, що оскільки відповідач, як орган ПФУ, не надав суду відомості щодо розміру недоотриманої пенсії за весь період її невиплати спадкодавцеві за життя з 01.08.2014 по 20.03.2024, заперечує наявність у нього обов`язку виплати позивачу недоотриманої її матір`ю пенсії за вказаний період, звернення позивача за видачею їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом не призвело до оформлення позивачем своїх спадкових прав у повному обсязі, в той час як вона є спадкоємцем після смерті ОСОБА_2 , що прийняла спадщину у встановлені строки, а також враховуючи те, що за життя мати позивача недоотримала пенсію, яка увійшла до складу спадщини, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач як спадкоємець набула право на отримання невиплаченої пенсії.
З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог як щодо визнання права власності за позивачем на недоотриману пенсію в порядку спадкування за заповітом без зазначення конкретної суми недоотриманої пенсії, так і стягнення її з відповідача.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Доводи особи, яка подала апеляційну скарги

08.01.2026, не погоджуючись з вказаним рішенням суду, Головне управління Пенсійного фонду України у Донецькій області подало апеляційну скаргу в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 – відмовити в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції помилково не враховано те, що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1219 ЦК України до складу спадщини не входять права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема, право на пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом.
Зазначає, що за період з 01.04.2016 по 20.03.2024 нарахування пенсійних виплат ОСОБА_2 правомірно не здійснювалось у зв`язку з відсутністю інформації про реєстрацію пенсіонера в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб з 01.04.2016.
Вказує, що судом також не враховано те, що починаючи з 2014 року, особи, які проживали на тимчасово окупованій території, мали можливість одержати пенсії від Пенсійного фонду України, якщо не отримали громадянства російської федерації та не одержують пенсії та соціальні послуги від органів пенсійного забезпечення російської федерації.
ОСОБА_2 до органів Пенсійного фонду України за поновленням пенсії на контрольованій території українською владою території не зверталась, інформація щодо проходження фізичної ідентифікації пенсіонера в АТ «Ощадбанк» або в органах Пенсійного фонду України – відсутня. 
Вважає, що кошти, які не були нараховані померлій не є належною пенсійною виплатою (недоотриманою пенсією), а тому такі пенсійні виплати не підлягають виплаті членам її сім`ї.

Відзив на апеляційну скаргу 

04.02.2026 на адресу Черкаського апеляційного суду від представника ОСОБА_1 – адвоката Хоріщенка А. В. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає, що апеляційна скарга на рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 12.12.2025 є необґрунтованою та такою, що не підлягає до задоволення. 
Вказує, що у спірних правовідносинах відповідач незаконно перешкоджає реалізації прав позивача, як спадкоємця на отримання всього належного їй спадкового майна.
Зазначив, що право особи на отримання пенсії (у тому числі і за минулий час) як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України, а тому обмеження такого права можливо лише на підставі законів, що приймаються Верховною Радою України.
Окрім того, вказав, що жодним нормативно правовим актом та/або законом України не визначено такої підстави для припинення нарахування пенсії, як відсутність у особи її реєстрації як внутрішньо переміщеної особи, не підтвердження місця фактичного проживання.
Зауважив, що рішення стосовно припинення спадкодавцю виплати пенсії на інших підставах за її життя суду не надано.
Зазначив, що з урахуванням вищевикладеного, позивач має право на отримання спірних сум у порядку спадкування за законом з одночасним визначенням за позивачем права власності на ці суми, як спадщину за законом після смерті спадкодавця.

Фактичні обставини справи

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Красний Луч Луганської області померла ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 20.03.2024, виданим Краснолуцьким міським відділом запису актів громадянського стану Департаменту запису актів громадянського стану Міністерства юстиції луганської народної республіки (т. 1 а.с. 94).
Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області справа № 700/374/24 від 24.04.2024 встановлено факт смерті громадянки України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Красний Луч Луганської області, Україна (т. 1 а.с. 10-14).
Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого Лисянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) серії НОМЕР_2 , актовий запис № 80, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла в м. Красний Луч Луганської області ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 19).
Згідно копії Свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 21.10.1953, актовий запис № 1312 ОСОБА_2 являється матір`ю ОСОБА_5 (т. 1 а.с. 93).
Копією Свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 підтверджується, що після реєстрації шлюбу ОСОБА_5 змінила прізвище на « ОСОБА_6 » (.т. а.с. 93 зворотній бік).
02.08.2011, був посвідчений заповіт від імені ОСОБА_2 , уродженки с. Шестеринці, Лисянського району, Черкаської області. У відповідності до змісту заповіту, спадкодавець розділила своє майно наступним чином та між наступними спадкоємцями: належну їй на праві особистої власності частку житлового будинку з належною часткою земельної ділянки номер АДРЕСА_1 , вона заповіла на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а все інше майно де б воно не було і з чого б воно не складалося на день її смерті, заповіла на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (т. 1 а.с. 20).
З копії спадкової справи вбачається, 09.05.2024 ОСОБА_1 звернулась із заявою про прийняття спадщини до Першої черкаської державної нотаріальної контори, в порядку заміщення Звенигородської державної нотаріальної контори з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом (т. 1 а.с. 57).
Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області у справі № 700/764/24 від 08.01.2025 було задоволено позовній вимоги ОСОБА_1 та визнано за нею право власності за заповітом на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована в адміністративних межах с. Шестеринці Звенигородського району Черкаської області, яка належала ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серія ЧР № 008044 від 13.12.2004 (т. 1 а.с. 15 – 18).

Мотивувальна частина
Позиція Черкаського апеляційного суду

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 – адвоката Хоріщенка А. В., представника Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області – Ландар Н. В., переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).
Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з ч. 1, ч. 2 та ч. 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону відповідає виходячи з наступного.
Статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Способи захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 16 ЦК України, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Відповідно ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла до інших осіб.
Згідно з вимогами ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України ).
Відповідно до роз`яснень, викладених в абзаці 2 п. 23 постанови Пленумом Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», судам роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Судом встановлено, що 02.08.2011, був посвідчений заповіт від імені ОСОБА_2 , уродженки с. Шестеринці, Лисянського району, Черкаської області. У відповідності до змісту якого, спадкодавець розділила своє майно наступним чином та між наступними спадкоємцями: належну їй на праві особистої власності частку житлового будинку з належною часткою земельної ділянки номер АДРЕСА_1 , вона заповіла на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та на ім`я ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а все інше майно де б воно не було із чого б воно не складалося на день її смерті, заповіла на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Відповідно до Свідоцтва про смерть, виданого Лисянським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) серії НОМЕР_2 , актовий запис № 80, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , померла в м. Красний Луч Луганської області ІНФОРМАЦІЯ_1 .
09.05.2024 ОСОБА_1 звернулась із заявою про прийняття спадщини до Першої черкаської державної нотаріальної контори, в порядку заміщення Звенигородської державної нотаріальної контори з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, проте отримала відмову у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку з тим, що у позивача відсутня довідка про місце реєстрації та склад сім`ї померлої на день її смерті, а тому нотаріус позбавлений можливості встановити осіб, які могли прийняти спадщину шляхом сумісного проживання з померлою та у зв`язку з цим перевірити коло спадкоємців.
Таким чином, вищевказані обставини свідчать про неможливість врегулювання спору щодо спадкування ОСОБА_1 пенсійних виплат, які належали її матері – ОСОБА_2 за життя та не були нею отримані до моменту смерті, у позасудовому порядку.
Спір між сторонами виник з приводу захисту ОСОБА_1 свого права на отримання спадкового майна у вигляді не виплаченої пенсії спадкодавцю за період з 01 квітня 2016 року по 20 березня 2024 року.
Відповідно до ст. 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.
При вирішенні спорів про право на спадщину на належні спадкодавцю за життя суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, визначальним є те, чи були такі виплати нараховані спадкодавцеві за життя, оскільки лише за умови, що такі суми були нараховані за життя, проте не отримані спадкодавцем, вони можуть увійти до складу спадщини.
Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду у справі № 243/2404/19-ц від 26 лютого 2020 року та у справі № 431/6232/18-ц від 14 квітня 2020 року.
Аналізуючи, наведені правові норми вбачається, що до складу спадщини входить сума пенсії, яка була нарахована, але не отримана спадкодавцем за життя з незалежних від нього причин.
За змістом ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачується за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отримання пенсії. У цьому разі частина суми неотриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісячно рівними частинами, що не перевищує місячного розміру пенсії.
Разом з тим, нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачується за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.
14 лютого 2022 року Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду під час розгляду справи 243/13575/19 Постановою відступила від висновків, викладених у постановах: від 26 лютого 2020 року у справі № 243/2404/19-ц (провадження № 61-20134св19); від 14 квітня 2020 року у справі № 431/6232/18-ц (провадження № 61-17311св19); від 09 грудня 2020 року у справі № 243/9613/19-ц (провадження № 61-7355св20); від 16 грудня 2020 року у справі № 428/12730/19 (провадження № 61-15863св20), ухвалених Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, та висловила новий висновок, в якому зазначила, що припинення страхових виплат за життя спадкодавця з підстав, не передбачених законом, та не оскарження дій фонду спадкодавцем не зумовлює припинення вже призначених страхових виплат і не позбавляє його спадкоємців можливості спадкувати право на отримання страхових виплат. Право на такі виплати у спадкодавця зберігається і в розумінні положень ст. 1227 ЦК України ці виплати вважаються такими, що належали до виплати спадкодавцю.
Відповідно до ст. 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, виплачується - по місяць смерті включно членам його сім`ї, які проживали разом з пенсіонером на день його смерті, у тому числі непрацездатним членам сім`ї, зазначеним у ч. 2 ст. 36 цього Закону, які знаходилися на його утриманні, незалежно від того, проживали вони разом з померлим пенсіонером чи не проживали.
Члени сім`ї, зазначені в ч. 1 цієї статті, повинні звернутися за виплатою суми пенсії померлого пенсіонера протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У разі звернення кількох членів сім`ї, які мають право на отримання суми пенсії, зазначеної у частині першій цієї статті, належна їм відповідно до цієї статті сума пенсії ділиться між ними порівну. У разі відсутності членів сім`ї, зазначених у частині першій цієї статті, або у разі не звернення ними за виплатою вказаної суми в установлений частиною другою цієї статті строк сума пенсії, що належала пенсіонерові і залишилася недоотриманою у зв`язку з його смертю, входить до складу спадщини.
Зміст ч. 3 ст. 52 Закону також узгоджується зі змістом ст. 1227 ЦК України, якою визначено, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини.
Крім того, зміст вищевказаних норм узгоджується із положеннями Закону України «Про пенсійне забезпечення», де в ч. 1 ст. 91 вказано, що суми пенсії, що належали пенсіонерові і залишилися недоодержаними у зв`язку з його смертю, передаються членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини.
Положення ч. ч. 2, 3 ст. 52 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які є спеціальними стосовно правовідносин про спадкування сум пенсії, не обмежують право на отримання сум пенсії, що належала пенсіонерові і не була ним отримана у зв`язку з його смертю. Ці положення тільки визначають подію, умови, час, коло осіб і їх правове становище, предмет правовідносин, із настанням яких можлива виплата недоотриманої пенсії померлого пенсіонера. Приміром, недоотримана пенсія померлого пенсіонера виплачується як пенсія членам його сім`ї за умови, якщо саме ці суб`єкти правовідносин звернулися за її виплатою упродовж шести місяців з дня відкриття спадщини, а якщо у цей проміжок часу не звернулися, сума недоотриманої пенсії набирає іншої правової якості - переходить у спадщину, яку члени сім`ї та/або інші особи, але вже як спадкоємці, можуть отримати як спадщину.
Аналіз наведених норм матеріального права дає можливість дійти висновку про те, що суми пенсії, які перейшли у спадщину, передаються спадкоємцям у повному обсязі, без будь-яких часових обмежень. Норми частини 1 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», які регулюють виплату пенсіонеру певних сум пенсії не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії, не розповсюджуються на правовідносини з приводу отримання спадкоємцями померлого пенсіонера тих сум пенсії, які перейшли у спадщину.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 23 вересня 2020 року у справі № 428/6685/19 (провадження № 61-7985св20).
Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Як зазначається позивачем за змістом позовної заяви та визнається відповідачем за змістом апеляційної скарги, спадкодавець ОСОБА_2 була пенсіонером та перебувала на обліку в ГУ ПФУ Донецької області та отримувала пенсію в разі втрати годувальника, призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Виплату пенсії проведено по 31.03.2016.
Крім того, в апеляційній скарзі відповідач вказує, що нарахування пенсійних коштів ОСОБА_2 не проводилась з 01.04.2016 у зв`язку з відсутністю інформації про реєстрацію пенсіонера в Єдиній інформаційній базі даних про внутрішньо переміщених осіб. З відповідними заявами до органів Пенсійного фонду України щодо поновлення виплати пенсії, в тому числі із повідомленням про неодержання пенсії від органів пенсійного забезпечення російської федерації ОСОБА_2 не зверталась. 
Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.
Згідно із ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року (далі - Хартія), визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.
Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.
Однак, відповідно до ст. 92 Конституції України (норми якої є нормами прямої дії та водночас мають найвищу юридичну силу) виключно законами України визначаються, зокрема: права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина; основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства; виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки (пункти 1, 6).
Визначення поняття внутрішньо переміщеної особи наведено у абзаці 1 ч. 1 ст. 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Так, внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Як зазначено в ст. 2 цього Закону, Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, повернення таких осіб до їх покинутого місця проживання в Україні та їх реінтеграції.
Відповідно до ст. 2 Закону України від 18 січня 2018 року «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що за фізичними особами незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального правового статусу та за юридичними особами зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, якщо таке майно набуте відповідно до законів України.
Жодним законом України не визначено такої підстави для припинення пенсії, як відсутність у особи її реєстрації як внутрішньо переміщеної особи, не підтвердження місця фактичного проживання.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 243/3505/16-ц (провадження № 14-271цс18), постанові Верховного Суду від 17 грудня 2018 року у справі № 243/5697/16-ц (провадження № 61-34175св18) та у постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 227/2802/16-ц (провадження № 61-6270св18) зазначено про те, що, підтверджуючи майнові права фізичних осіб незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального статусу, закон не передбачає жодних обмежень інших прав таких осіб, які вони можуть реалізувати на території України.
Тому, припинення пенсійних виплат за життя спадкодавця з підстав, не передбачених законом, та не оскарження дій спадкодавцем не зумовлює припинення вже призначених пенсійних виплат і не позбавляє його спадкоємців можливості спадкувати право на отримання пенсії. Право на такі виплати у спадкодавця зберігається і в розумінні положень ст.1227 ЦК України ці виплати вважаються такими, що належали до виплати спадкодавцю.
Таким чином, припинення пенсійних виплат за життя спадкодавця з підстав, не передбачених законом, та не оскарження дій фонду спадкодавцем не зумовлює припинення вже призначених пенсійних виплат і не позбавляє його спадкоємців можливості спадкувати право на отримання пенсії. Право на таку пенсію у спадкодавця зберігається і в розумінні положень ст. 1227 ЦК України ці пенсійні виплати вважаються такими, що належали до виплати спадкодавцю, а тому спадкоємець відповідно до положень ст. 1227 ЦК України має право на отримання пенсії у порядку спадкування за законом.
Отже, доводи апеляційної скарги про те, що починаючи з з 01 квітня 2016 року пенсія померлій ОСОБА_2 не нараховувалася, оскільки була призупинена на підставі ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», не заслуговують на увагу з огляду на вищенаведене.
За таких обставин, спадкоємець померлої ОСОБА_2 позивач ОСОБА_1 , відповідно до положень ст. 1227 ЦК України, має право на отримання недоотриманої пенсії ОСОБА_2 у порядку спадкування.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2022 у справі № 243/13575/19.
Колегія суддів зауважує, що аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, постановив ухвалу, яка відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду – залишенню без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Донецькій області – залишити без задоволення.
Рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 12 грудня 2025 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Головуючий Л. І. Василенко

 Судді:        О. М. Новіков 

Ю. В. Сіренко