Справа № 307/1542/25

П О С Т А Н О В А
Іменем України

02 березня 2026 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.,
суддів – Кожух О.А., Джуги С.Д.

розглянувши у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, за наявними в матеріалах справи доказами цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 11 червня 2025 року, ухвалене суддею Бряник М.М., в справі за позовом акціонерного товариства «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості

встановив:
У травні 2025 року АТ «Укрсиббанк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення 3% річних від простроченої суми грошового зобов`язання за кредитним договором.
В обґрунтування позовних вимог зазначало, що АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір №374/06/06-Р від 30.01.2006 (в системі обліку Банку №10304303000). Відповідно до умов кредитного договору позивач надав відповідачу грошові кошти в сумі 12 000,00 дол. США, а відповідач ОСОБА_1 зобов`язалася щомісяця повертати наданий кредит та сплачувати проценти в порядку та на умовах кредитного договору, але у будь - якому випадку повернути кредит у повному обсязі не пізніше строку встановленого кредитним договором, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту (п.п.1.1, 1.2 Кредитного договору).
В забезпечення виконання кредитних зобов`язань позичальника з ОСОБА_3 укладено договір поруки №374/06/06-Р від 30.01.2006.
В зв`язку з тривалим невиконанням позичальником своїх зобов`язань щодо повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами, виникла прострочена заборгованість за вказаним договором. З приводу цієї заборгованості АТ «УкрСиббанк» зверталися до суду з позовом про стягнення з відповідачів цієї заборгованості.
Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області, ухваленим 08.04.2015 у цивільній справі №307/4442/14-ц, вирішено стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк», заборгованість за кредитним договором у розмірі 7 657 доларів США 11 центів, що за курсом НБУ становить 115 975грн. 10 коп. заборгованості за кредитом, 3 107 грн. 08 коп. пені, всього на загальну суму 119 082грн. 18 коп. заборгованість за кредитним договором №374/06/06-Р від 30.01.2006, та судові витрати в сумі 1 190 грн. 82 коп. Рішення суду набрало законної сили 03.08.2015.
Позивач стверджує, що виконання рішення суду тривало довгий час та було виконано у повному обсязі лише у лютому 2025 року, а тому посилаючись на положення ст. 625 ЦК України просить стягнути солідарно з відповідачів 3 % річних за період прострочення з 02.04.2017 по 23.02.2022:
- від простроченої суми боргу за кредитом та процентами від суми 7657,11 доларів США, що стягнуті за рішенням суду у розмірі 1 125,91 дол. США;
- від простроченої суми боргу за пенею від суми 3 107,08 грн., що стягнуті за рішенням суду у розмірі 456,87 грн.
Також просить стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача судовий збір у розмірі 3 028,00 грн, а саме з кожного по 1 514,00 грн., та фактично понесені судові витрати.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 11 червня 2025 року позов задоволено частково.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь АТ «Укрсиббанк» заборгованість у вигляді трьох відсотків річних за невиконання грошового зобов`язання, за кредитним договором №374/06/06-Р від 30.01.2006 року за період з 02.04.2017 р. по 23.02.2022 р. у розмірі 1 125,60 доларів США, що згідно офіційного курсу валют, встановленого НБУ станом на 21.04.2025 становить суму 46 391,83 грн. та 456,87 грн.
В решті вимог позовної заяви відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь АТ «Укрсиббанк» судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції та просить скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права.
Вказує, що суд першої інстанції не врахував, що саме кредитор зволікав з виконанням судового рішення, тобто АТ «Укрсиббанк» з 2015 року міг виконати рішення шляхом стимулювання активних виконавчих дій. Саме з вини кредитора довгий час не виконувалось належним чином судове рішення, а тому відповідальність за ст. 625 ЦК України відповідачка нести не повинна.
Вимоги про 3% річних суперечать принципам добросовісності й справедливості.
Суд першої інстанції неправильно застосував п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, тобто не врахував, що даним пунктом не тільки з 24.02.2022 застосовується списання штрафних санкцій, але й до цієї дати.

У відзиві на апеляційну скаргу АТ «Укрсиббанк» зазначає, що доводи апеляційної скарги необґрунтовані, а рішення суду першої інстанції є законним та скасуванню не підлягає.
Зазначає, що з моменту ухвалення рішення Тячівським районним судом від 08.04.2015 у цивільній справі №307/4442/14-ц, обов`язок відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилась, а тому в кредитора є право нараховувати штрафні санкції передбачені ст. 625 ЦК України, зокрема 3% річних.
Ключовим є те, що 3% річних нараховуються незалежно від вини боржника та зупинення виконавчого провадження або виконання судових рішень про стягнення грошових сум.
Нарахування 3% річних проводиться за період з 02.04.2017 по 23.02.2022, оскільки з моменту введення воєнного стану в Україні, а саме з 24.02.2022 законодавцем внесено зміни в п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України та звільнено позичальників від відповідальності передбаченої ст. 625 ЦК України, в тому числі й щодо сплати 3% річних.

У відповіді на відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , зазначає, що не погоджується з відзивом на апеляційну скаргу та вважає, що наведені у відзиві заперечення не спростовують доводів апеляційної скарги.
Банк у поданому відзиві на апеляційну скаргу повторює мотиви рішення суду першої інстанції.
Вважає, що позивач замовчує наслідки примусового виконання судового рішення для майнового стану відповідачки, хоча дана обставина має істотне значення для оцінки справедливості та допустимості заявлених вимог.

Згідно ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
З огляду на те, що предметом оскарження в суді апеляційної інстанції є рішення суду у справі з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до кредитного договору №374/06/06-Р від 30.01.2006, між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, відповідно до якого банк зобов`язався надати відповідачці кредит у розмірі 12 000 доларів США, строком до 30.01.2021, а ОСОБА_1 зобов`язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та порядку, встановлених кредитним договором (а.с. 17-21).
16.10.2006 та 26.03.2009 між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду №10304303000 від 16.10.2006 до договору про надання споживчого кредиту №374/06/06-Р від 30.01.2006 та додаткову угоду №2 до договору про надання споживчого кредиту№10304303000 від 16.10.2006 (а.с.21-22).
В забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором було укладено договір поруки №374/06/06-Р від 30.01.2006 з відповідачкою ОСОБА_3 
ПАТ «УкрСиббанк» звертався до Тячівського районного суду Закарпатської області з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за вищевказаним кредитним договором.
Згідно рішення Тячівського районного суду Закарпатської області ухваленого 08 квітня 2015 року, яке набрало законної сили 03.08.2015, у цивільній справі №307/4442/14-ц, солідарно стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» 7 657,11 доларів США, що за курсом НБУ становить 115 975,10 грн. заборгованості за кредитом та 3107,08 копійок пені, всього на загальну суму 119 082,18 гривень заборгованості за кредитним договором №374/06/06-Р від 30.01.2006 та стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» 1190,82 гривень сплаченого судового збору (а.с.26-27).
З мотивувальної частини вказаного рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 08.04.2015 також вбачається, що борг відповідачів за кредитним договором станом на 20.11.2024 становив: - 6972,50 дол. США по тілу кредиту, - 684,61 дол. США по відсотках, - 2 375,69 грн. пені по простроченому тілу кредиту; - 731,39 грн. пені по прострочених відсотках.
Згідно довідки-розрахунку заборгованості за кредитом ОСОБА_1 сформованої станом на 17.04.2025 вбачається, що вказана сума заборгованості по тілу кридиту у розмірі 6 972,50 дол. США, яка встановлена судовим рішенням, продовжується зберігатися аж до 02.02.2021. Перший платіж на погашення цієї заборгованості здійснено 13.02.2023 та подальше погашення відбувалося до 28.02.2025 - коли заборгованість погашена повністю. (а.с.30-43). 
Відтак, заявлений позивачем період нарахування 3% річних з 02.04.2017 по 23.02.2022 вкладається в період прострочення погашення заборгованості, згідно рішення Тячівського районного суду Закарпатської області ухваленого 8.04.2015.
Згідно проведеного позивачем розрахунку 3% річних від суми 7 657,11 дол. США за період з 02.04.2017 по 23.02.2022, що підлягають стягненню за рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 08.04.2015 у справі №307/4442/14-ц заборгованість за період з 02.04.2017 по 23.02.2022 за 1789 днів складає 1 125,91 USD та пені у розмірі 456,87 гривень (а.с.28-29).

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, норми розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 310/11534/13-ц (провадження N 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі N 916/190/18 (провадження N 12-302гс18).
Тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України свідчить, що: 1) натуральним є зобов`язання вимога в якому, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном; 2) конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку; 3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.
Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).
Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.
За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого з договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту у судовому порядку, кредитор вчиняти не може.
Необхідно звернути увагу, що умови договору про дію поруки до повного виконання зобов`язань боржника не свідчать, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 частини четвертої статті 559 ІІК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
З аналізу частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок, що строк поруки відноситься до преклюзивних, це строк існування самого зобов`язання поруки, а застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинне розглядатися як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов`язання.

В своїх доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції не врахував зволікання кредитора щодо виконанням судового рішення, тобто АТ «Укрсиббанк» з 2015 року міг виконати рішення шляхом стимулювання активних виконавчих дій. Саме з вини кредитора довгий час не виконувалось належним чином судове рішення, а тому відповідальність за ст. 625 ЦК України відповідачка нести не повинна.
З такими доводами апеляційної скарги колегія суддів не погоджується з огляду на таке.
Компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 у справі №910/4518/16).
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.07.2025 у справі №903/602/24 виснувала, що розмір процентів річних, який становить три проценти річних (якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом), – це законодавчо встановлений та мінімальний розмір процентів річних, на які може розраховувати кредитор у разі неналежного виконання зобов`язання боржником, який не підлягає зменшенню судом.
Тобто, 3% річних носять компенсаторний характер та відрізняються від стягнення неустойки (штрафу, пені), які в свою чергу становлять «каральну» міру, яка застосовується в разі неналежного виконання взятих на себе зобов`язань боржником.
Саме боржник несе відповідальність за несвоєчасне повернення грошових коштів, які отримані ним від банку в користування, в тому числі щодо стягнення з боржника 3% річних за період невиконання рішення суду про стягнення суми заборгованості.
Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області ухваленого 08 квітня 2015 року, яке набрало законної сили 03.08.2015, у цивільній справі №307/4442/14-ц, солідарно стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» 7 657,11 доларів США, що за курсом НБУ становить 115 975,10 грн. заборгованості за кредитом та 3107,08 копійок пені, всього на загальну суму 119 082,18 гривень заборгованості за кредитним договором №374/06/06-Р від 30.01.2006 та стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «УкрСиббанк» 1190,82 гривень сплаченого судового збору.
Банк пред`явив позов про стягнення 3% річних за період з 02.04.2017 по 23.02.2022 від простроченої суми боргу за кредитом та процентами від суми 7 657,11 доларів США, що стягнуті за рішенням суду у розмірі 1 125,91 дол. США;
від простроченої суми боргу за пенею від суми 3 107,08 грн., що стягнуті за рішенням суду у розмірі 456,87 грн.
З наданих в суді першої інстанції довідок-розрахунків вбачається, що ОСОБА_1 з 10.12.2013 до моменту звернення до Тячівського районного суду про стягнення кредитної заборгованості у справі №307/4442/14-ц, не здійснювала погашення боргу.
З моменту ухвалення рішення Тячівським районним судом про стягнення боргу у справі №307/4442/14-ц, тобто з 08.04.2015 до 12.02.2023 ОСОБА_1 не виконувала судове рішення.
Згідно долученого до позовної заяви додатку №3 «Погашення за кредитним договором №1030430300 за період з 13.02.2023 року по 28.02.2025 року», ОСОБА_1 повністю погасила кредитну заборгованість 28.02.2025 здійснивши останній платіж у розмірі 127,67 доларів США, що еквівалентно 5 300,09 гривень.
З доданих позивачем документів вбачається, що саме відповідачка неналежним чином виконувала взяті на себе зобов`язання та не погашала кредитну заборгованість, не виконувала належним чином судове рішення про стягнення з неї боргу.
Перекладання відповідальності за неналежне виконання взятих на себе зобов`язань свідчить про недобросовісну поведінку відповідачки та намагання уникнути останньою відповідальності за таке невиконання судового рішення, оскільки з моменту ухвалення судом першої інстанції рішення про стягнення з неї боргу, позивачка могла добровільно почати погашення заборгованості, що в свою чергу не створило б можливість для банку звернутися з вимогою про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 3% річних за період з 02.04.2017 по 23.02.2022.
В постанові Об`єднаної Палати Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі №905/600/18, зроблено правовий висновок про те, що враховуючи положення частини другої статті 625 ЦК України, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.
Тому, доводи апеляційної скарги в цій частині є неспроможними в контексті вищезазначеного та спростовуються наявними у справі матеріалами.
Щодо посилання відповідачки на постанову Великої Палати Верховного Суду у справі №910/18489/20 від 06.09.2023 та на постанову Великої Палати Верховного Суду у справі №916/190/18 від 04.06.2019, слід зазначити наступне.
У справі №910/18489/20, яка була предметом розгляду Великої Палати, то в даній справі предметом розгляду касаційного суду стало відшкодування збитків, завданих постачальником внаслідок порушення умов договору поставки, тобто така справа є не релевантною до правовідносин у цивільній справі №307/1542/25, оскільки предметом даного спору є стягнення 3% річних.
Щодо справи №916/190/18, яка була розглянута ВП ВС 04.06.2019, то ця справа стосується розстрочення та відстрочення виконання судового рішення та нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України. Велика Палата виснувала, що після прийняття судом рішення про розстрочку або відстрочку виконання рішення грошове зобов`язання боржника не припиняється, тому передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України інфляційні втрати та три проценти річних підлягають нарахуванню до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. 
Тобто, висновки викладені ВП ВС у справі №916/190/18 також не релевантні до даних правовідносин, а тому апеляційний суд не враховує вищезазначені постанови ВП ВС в контексті неможливості застосування таких висновків до правовідносин у цивільній справі №307/1542/25.
Серед інших доводів апеляційної скарги, відповідачка зазначає, що суд першої інстанції неправильно застосував п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, тобто не врахував, що даним пунктом не тільки з 24.02.2022 застосовується списання штрафних санкцій, але й до цієї дати.
Колегія суддів не погоджується з такими доводами апеляційної скарги та зазначає наступне.
Згідно з пунктом 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, в подальшому його дія неодноразово продовжувалася. Воєнний стан діє на момент розгляду даної справи апеляційним судом.
Пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України законодавцем прямо передбачено, що тільки в період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, позичальник звільняється від відповідальності передбаченої ст. 625 ЦК України та конкретизовано, що списанню підлягають неустойка та інші платежі нараховані починаючи з 24.02.2022 року.
Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється:
1. в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування;
2. в договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит;
3. у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання).
Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною другою статті 625 ЦК України, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Дані висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.02.2025 у справі №758/5318/23.
Тобто, тільки за період з 24.02.2022 по момент скасування воєнного стану в Україні позичальник звільняється від відповідальності передбаченої ст. 625 ЦК України, зокрема щодо нарахування 3% річних.
Оскільки, банк просить стягнути 3% річних за період з 02.04.2017 по 23.02.2022, то такі вимоги є підставними у відповідності до вимог ЦК України.
Слід також погодитись з судом першої інстанції щодо дотримання позивачем строку позовної давності. Із 12 березня 2020 року на усій території України установлений карантин із подальшим продовженням відповідними постановами його строку до 30 червня 2023 року (пункт 1 постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року N 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2").
Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину (пункт 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону N 540-IX, який набрав чинності 02 квітня 2020 року).
Пунктом 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону №540-IX передбачено, що у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення (Закон України від 16 червня 2020 року N 691-IX "Про внесення змін до Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України щодо недопущення нарахування штрафних санкцій за кредитами (позиками) у період дії карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19").
Отже, на період дії карантину законодавець звільнив позичальника від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за прострочення платежів за кредитами (позиками), однак не звільнив від відповідальності, визначеної статтею 625ЦК України, тому до спірних правовідносин застосовні положення про позовну давність та щодо її продовження на строк дії карантину.
Тобто, строки давності щодо вимог про стягнення сум за статтею 625 ЦК України, які не спливли на момент набрання чинності Законом N 540-IX (02 квітня 2020 року), продовжуються на строк дії такого карантину.
Отже, на момент набрання чинності Законом N 540-IX (02 квітня 2020 року) прострочені з 02 квітня 2017 року платежі за кредитом перебувають у межах продовженої Законом N 540-IX позовної давності.
Згідно із Законом України від 15 березня 2022 року N 2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон N 2120-IX), що набрав чинності 17 березня 2022 року, Прикінцеві та перехідні положення ЦК України доповнено пунктом 18, за змістом якого в період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та в тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).
Закон N 2120-IX виключив можливість нарахування сум за статтею 625ЦК України з 24 лютого 2022 року, однак не змінив положення пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції Закону N 540-IX щодо продовження строку давності, зокрема за вимогами про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних, нарахованих до 24 лютого 2022 року, на період дії карантину.
Таким чином, враховуючи те, що з 12.03.2020 по 30.06.2023 строк позовної давності було продовжено у зв`язку з введенням карантину та з 24.02.2022 по 04.09.2025 (після прийняття закону №4434-ІХ) було зупинено у зв`язку з введенням воєнного стану, а також враховуючи, що банк просить стягнути 3% річних за період з 02.04.2017 по 23.02.2022, то банком не пропущено строку позовної давності та заявлено правомірні вимоги, які підлягають до задоволення.
Апеляційний суд також бере до уваги те, що у своїх доводах апеляційної скарги ОСОБА_1 не наводить контррозрахунку 3% річних нарахованих банком на тіло кредиту, відсотки та пеню, не спростовує суму, яка підлягає стягненню з неї та ОСОБА_3 на користь банку, а тому колегією суддів не перевіряється розрахунок суми 3% річних, яка задоволена судом першої інстанції.
Крім цього, слід зазначити, що ОСОБА_3 не оскаржила рішення суду першої інстанції, тобто погодилась з таким, оскільки відповідає за виконання кредитних зобов`язань ОСОБА_1 в тій самій мірі як позичальниця, оскільки ОСОБА_3 поручилась за належне виконання зобов`язань та є солідарною боржницею, з якої також підлягають стягненню 3% річних.
Отже, колегія суддів, приходить до обґрунтованих висновків, що рішення суду першої інстанції ухвалене із повним та всебічним з`ясуванням обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, таке рішення відповідає чинним нормам матеріального та процесуального права, а тому на підставі статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Виходячи з наведеного та керуючись нормами статей 12, 18, 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ухвалив:

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення. 

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 11 червня 2025 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 02 березня 2026 року.

Суддя-доповідач:

Судді: